Kazinczy-hálózat I.: a „könyvcsináló pálya” kiépítése

Ő az irodalmi élet telefonközpontja;
nem lehet jó huzal, amely nem ebbe a központba fut.
(Németh László: A tekintélyes ifjú, 1930.)

I. Keletkezéstörténetek

I.1. „ha Bessenyei Íróvá válhatott, miért ne mi?”
I.1.a. ’történetből’

Kazinczy Ferenc 17 évesen lefordította Bessenyei György Der Amerikaner c. kis művét. Ez volt a második nyomtatásban megjelent munkája. Úgy tudjuk Kazinczy egyik 1809-ben írt önéletrajzi leveléből, hogy Szilágyi Márton sárospataki tanár javaslatára választotta ki a névtelenül megjelent művet:

„Szilágyi Márton tanácsára (a superintendens fia) fordítám Bessenyei »Amerikaner« czimű munkáját németből így: »Az amerikai Podocz és Kazimir keresztény vallásra térése. Kassán, 1776.«”

Egy nyolc évvel későbbi – vagyis Az én életem c. önéletírásával közel egyidejű –, önmagát E/3-ban elbeszélő levelében már nem említi a tanácsadó szerepét, ellenben sejteni hagyja a személyes döntés eshetőségét:

„K[azinczy] látott új csínt, francziaságot Bessenyeinek mázolásain, de látta a’ tanúlatlanság’ szennyeit is. Bessenyei neki nem vala kedves olvasása, de nem nevette Bessenyeit, midőn mások röhögve kaczagták […].”

1827-ben – a Tudományos Gyűjteményben megjelent Pályám’ Emlékezete [I.] írásának időszakában – szintén megemlékszik a fordításról, ám itt már határozottan kiírja a történetből a professzort:

„Anyám hallá hogy rossz vala próbám [ti. az első ’mű’ – O. L.], ’s azt magam is mondám. Most jobbat kívána. Gyakorlatlan lévén, ’s nem lévén a’ ki vezessen, lefordítám Bessenyeinek németűl írt philos. Románkáját: Die Amerikaner [sic! – O. L.]. ’S ekkor megszűntem a’ Könyvcsináló pályán.”
	
	A Pályám’ Emlékezete [I.]-ben és az azt követő további önéletírásaiban, akárcsak az utóbb idézett levelében, Kazinczy családi ösztönzésről beszél a „Könyvcsináló pálya” választásakor. Arról viszont már hallgatnak e szövegek, hogy a könyvcsinálást miért éppen ezzel a fordítással kezdte, ki ösztönözte – ha ösztönözte – választását. A hallgatással kitöltött térben egy új Kazinczy-önkép születik meg a keletkezéstörténeti pálya végére: a Bessenyei-mű választása saját alkotói szabadságában álló döntés volt, egy új „csínt” felfedező és közvetítő művelődési program részeként. Szilágyi Márton professzor ekkor már csak jóváhagyhatta Kazinczy választását:

„Eggy barátomnál meglátám a’ Bessenyei György’ német nyelven írt Americanusait, ’s leforditám. Az anyám megengedé hogy dolgozásomat valakivel megtekintessem; ’s én azt azon Professorhoz vivém le, ki dícsérte vala rajzolatimat, ’s bízám, hogy ha taval atyja tüzele az Auctori koszorú’ keresetére, fija nem fog úgy elrettenteni mint veje.”
	
	A fentieket dolgozatunk egy geometriai metaforába kívánja rögzíteni: e kettős érdekeltségű keletkezéstörténeti mintát úgy javasoljuk elképzelni, mint két egymást lefedő szakaszt, amely azonos kezdő- és végponttal rendelkezik. Egyrészt az ifjú fordító Kazinczy egyre öntudatosabb főhőssé formálódik e sajátos jellemfejlődésben, másrészt az idősödő önéletíró Kazinczy is egyre határozottabban jelöli ki (találja fel) saját irodalomtörténeti helyét a testőrírók–Kazinczy–pesti fiatalok egyenes vonalú, szabályos fejlődési sorában:

Teleki József „[n]em vala barátja Bessenyeinek és a’ mit Bessenyei és társai űztek; nem kedvelé a’ Tordai Gyöngyösi’ ömlő, de ízetlen leonínusait; nem a’ Baróti’ nyelvét ’s mesterségét: a’ Gróf’ sanyarú ízlése ’s sajátságai tudva vagynak […]. […] ha, ezt követvén, és nem Báróczit és Barótit, felemelkedheténk vala e oda, hogy Kisfaludy Károly, Vörösmarty, Bajza a’ magok dalaikat énekelhessék.”

I.1.b. ’véletlenül’

A fordításhoz kapcsolódó legkidolgozottabb elbeszélést az 1816-os Az én életemből olvashatjuk ki:

	„Bugyiban múlattunkban szó esék Bessenyei György felől, ki ekkor nagy kegyeiben állott mind a’ Generálisnak, mind Báró Grátzné által a’ Császárnénak, ’s így alkalmasnak tartaték arra, hogy a’ Protestánsok’ neveikben készűlt Esedezéseket benyújtsa, ’s az őtet protegáló Udvari-Dáma által is a’ Fejedelem-asszonyt kéréseink’ teljesítésére hajtsa. […] Bugyiban engem, nem tudom már kicsoda, megajándékoza Bessenyeinek Eszterházi Vígasságaival ’s Agisával, ’s én ezeket elragadtatással olvastam. […] Íme, ugymond [ti. Kazinczy apja – O. L.], Erdélyben még Asszonyságok, még nevelést vevő leánykák is múlatják illyenekkel magokat, ’s ha Bessenyei Íróvá válhatott, miért ne mi? csak igyekeznénk. Dienesnél a’ munka épen nem ment, nálam nehezen [ti. Kazinczy(ék)nak egy teológiai értekezést kellett fordítania – O. L.] […]. Próbálj tehát prózát, mondá az atyám […]. […]
	Ekkor tájban Patak eggyszerre sok más iskolákban tanult ifjakat kapott. Gyürky István, később Consiliárius a’ Budai Kamaránál, tovább Referendárius, Torontáli Fő-Ispán, ’s Excellenz és Szent István Rendebeli Lovag, Szilasy József, két öccseivel, később Itélő-Mester, Báró Podmaniczky Sándor, Consil. Párniczky Mihály, Generális Pulszky Dániel testvérével, két Kántor Urak, Gombai István, Richter, ide jöttek-által. Némellyeknek ezek közzül Prof. Szilágyi privatissimákat ada, mellyre példa Patakon nem volt. […]
	Az eggyik Szilasinál, végig hányván az egymás’ hátán álló könyveket, Clavigóra találtam. […] Ugyan-itt találtam a’ Bessenyei György’ Amerikánerjeit. Van ez magyarúl? kérdém hirtelen. Nincs. De igazán nincs? Nincs. Add nekem e’ könyvet! Nekem adta. Mentem vele, ’s le vala fordítva. Elvivém Prof. Szilágyihoz, kértem, tekintené-meg munkámat. Örömmel cselekedte, ’s azon tanáccsal bocsáta-el, hogy rövid lévén a’ munka, írassak társaimmal versecskéket elébe, ’s dedicáljam magának Bessenyeinek.”

	A fenti idézetben 7 darab „[…]” található: ezek az üres helyek hozzák közel Az én életemben egyébként egymástól szöveghelyileg is távolabb álló történeteket. A szövegrészben – amely a kritikai kiadásban 6 oldal, elbeszélt életidőben 3 év – valójában csak az idézés (felidézés) technikája teremti meg az ok-okozati viszonynak látszó folytonosságot és fűzi össze egyetlen történetté a történeteket. A kihagyásokkal elrejtettük az önéletrajzi elbeszélés többi szálát (pl. az apa halálát), hogy Az én életemből egy alapjában véve egyenes vonalú történetet olvashassunk ki.
	Ha közelebbről megvizsgáljuk a Bessenyei-mű kézbevételének előzményeit, akkor egy igen bonyolult és összetett feltételrendszert találunk. Kazinczy szövegválasztásához e modell szerint számos olyan ’körülmény’ véletlennek tűnő együttállására volt szükség, amelyet a 14–17 éves elbeszélt személy nem befolyásolhatott, sőt, nem is érzékelhetett: csakis a visszatekintő önéletíró (és az önéletírást értelmező olvasó) helyzetéből beszélhető el egyetlen történetként. E körülmények, vagyis történetek elbeszélésében ugyanis igen különböző távlatokat kívánó narratívákat működtethetünk. Például:
•	Birodalmi nagyságrendben: Mária Terézia engedékenysége, a protestánsokkal és magyarokkal kapcsolatos politikája (pl. jezsuiták feloszlatása, némi tolerancia, magyar testőrség).
•	Országos nagyságrendben: az 1773. szept. 2-i bugyi konferencián az ország négy református egyházkerülete elhatározta, hogy ezentúl együttesen képviselik a reformátusok érdekeit Bécsben. E feladatra választották egyetemes főgondnokká a dunamelléki református egyházkerület főgondnokát, Beleznay Miklóst, és titkárrá Bessenyeit. (Kazinczyék decemberben jártak a Pest megyei településen.)
•	Országrészi nagyságrendben: a tiszántúli református egyházkerületet vezető debreceni tanár és püspök, Szilágyi Sámuel (Szilágyi Márton apja) és gróf Teleki József a tanügyi elképzelések különbsége és személyes okok miatt is támadta Bessenyeit (azaz tulajdonképpen Beleznayt), aki emiatt később kénytelen volt feladni hivatalát.
•	Regionális nagyságrendben: Kazinczy és öccse, Dienes, a tiszáninneni régió egyik oktatási és kulturális központja nevében köszöntötte Beleznayt.
•	Társadalmi kiscsoport nagyságrendjében: egy (másik iskolából odakerült) kollégiumi diáktárs mutatta meg Kazinczynak a könyvet.
•	A személyes ismeretségek nagyságrendjében: feltevésünk szerint a Kazinczy család kapcsolatrendszere volt talán a legfontosabb előfeltétele annak, hogy a Kazinczy testvéreket küldje a kollégium „követségbe.” A Kazinczyak rokoni és/vagy ismeretségi kapcsolatban álltak a Rádayakkal, Vayakkal, Orczyakkal, Comáromyakkal, Péchyekkel stb. az elbeszélt esemény jelenében és/vagy múltjában.
•	Családi nagyságrendben: az apa ambíciója. Kazinczy apja – Kazinczy emlékezései szerint – belátta, hogy elsőszülött „fija Generalis ugyan nem lesz többé, de igen Könyvíró.” A mélyen vallásos apa azonban – Kazinczy kései önéletírásaiban olvasható sejtetésekkel szemben – nem szépírót, hanem – feltehetően – vallási ügyvivőt akart fiából nevelni. Ez a legvalószínűbb magyarázata a Beleznay-látogatás megszervezésének és általában az írói törekvések támogatásának is.
•	Egyéni nagyságrendben: a huszonöt éves testőr és az ötven év körüli báró Grass Frigyesné kapcsolatáról bizonyára élvezetes történeteket hallhatott a két Kazinczy testvér. Talán nem tévedünk nagyot, ha feltesszük, hogy a pataki diákok figyelmét inkább megragadhatták e pletykák, mint az egyházpolitikai viták, és a ’botrányhős’ Bessenyei nevét ez tehette igazán emlékezetessé számukra.
	Ha az első (I.1a.) keletkezéstörténeti elbeszélésekben egy szabályos alakzatot láthattunk megképződni a változásokban, akkor Az én életemben megírt múlt komplexitásában a véletlenszerűség mintázatát sejthetjük meg. E keletkezéstörténeti modell geometriai metaforája: ismeretlen számú, különböző hosszúságú és irányú, véletlenszerűen elhelyezkedő szakaszok halmaza, amelyek azonban egy meghatározott pontból (az 1816-os önéletírás értelmező távlatából) szemlélve egymást metsző alakzatnak tűnik.
	
I.2. „ízlésemnek az nem lehete kedves”
I.2.a. ’történetből’

Kazinczy visszaemlékezései szerint az első költői sikerét Abraham Gottlieb Kästner Caesar und Roma c. epigramma lefordításának köszönhette 1775-ben, 16 évesen. Az utolsó önéletírásában, az 1831-ben írt [Pályám emlékezete VI.]-ban a következőképpen meséli el a keletkezéstörténetet. Egy vízbe fúlt diáktárs koporsójára a kor szokása szerint rajzokat és verseket függesztettek a kollégisták, amelyek sorában az ő rajza „szerénysége által kedvelteté meg magát.” A [Pályám emlékezete VI.] Mészáros Ignác Kartigam c. románjának és Gyöngyösi István költészetének elutasításával folytatódik. Utóbbiról írja: „Ollyan, mondám, mint eggy rosszúl rajzolt, de némelly részeiben szépen is festéklett kép.” Ezt az érvelést olvasva nem csodálkozhat az önéletírás olvasója, hogy a következő bekezdés szerint:

„Gyürky úgy hitte, hogy a’ ki mester nélkül rajzolgat ’s görögül olvas, ha tompább is mint hogy Kartigámot szépnek érezhetné, a’ három sort [ti. az epigrammát – O. L.] is le fogja fordíthatni, ’s hozzám jöve Zsebkönyvével.”

	Kazinczy ízlése (és/vagy önéletírói tevékenysége) az a vonal, amely összeköti a koporsó-rajzot, az érdemtelenül ünnepelt művek elutasítását és az epigrammát. E vonal meghosszabbítása az önéletíró jelenéig ér. Nemcsak azért, mert fordítását Kazinczy többször is megjelentette a későbbiekben, hanem mert az epigrammát tartalmazó Göttinger Musenalmanachban, a Göttinger Hainbund német írói csoport évkönyvében Klopstock, Goethe, G. A. Bürger, a Stolberg fivérek, J. M. Miller művei mellett Salomon Gessnert is megtalálhatta. Az utolsó önéletírása szerint Gessner felfedezésében szintén csak az ízlése vezette Kazinczyt:

„A’ könyvben találám Gessnernek két Idylljét. – Ki az a’ Gessner? Írt e több Idyllt? írt e egyebet, és mit? Ezt kérdém mindentől, ’s nem volt senki a’ ki megmondhassa […].”

	A koporsó-rajztól Gessnerig tartó keletkezéstörténetnek és ön(kép)képzésnek a geometriai metaforája azonos a Bessenyei-fordításnál az első alfejezetben felrajzolttal. E szakaszokkal azonos kiinduló pontú, de azoknál rövidebb és eltérő irányú szakaszként javasoljuk elképzelni viszont a Kartigamra irányuló érdeklődés ábrázolását, amely nem ér el az 1831-es önéletíró jelenéig, nem válik a [Pályám emlékezetei]-ben megszilárdult önkép részévé. 1816-ban még ezt írja Kazinczy:

„Nekem kezemben vala könyvem, szemem papirosomra vala szegezve, de fülem a’ Tuszanói Herczeg’ feszes, erőltetett beszédű nyájasságait hallgatá, ’s Mészáros Ignátz Urat néztem az első Irónak a’ világon.”

Hat évvel későbbi önéletírásában a szem és a fül egyszervolt tévedését már kiigazítja az ízlés:

„Némelly Deákok ’s Publicusok a’ Mészáros Ignátz által fordított Kartigámot olvasgaták az édeskés szerelem és a’ dagályos czifra beszéd miatt el nem telhető gyönyörűséggel. Az én ízlésemnek az nem lehete kedves; én az helyett a’ Wieland’ három Munkájában, Rabenernek Satyrájiban, leginkább pedig a’ Báróczi’ Marmontelében lelém örömeimet.”

I.2.b. ’véletlenül’

Az epigrammát közvetítő diáktárs kilétében – akárcsak a Bessenyei-fordítást ösztönző személy (ki)létében –, ill. az epigramma lelőhelyében is bizonytalanság észlelhető a különböző szövegek között.
	1816-ban Párniczky Mihály mutatja meg az epigrammát Kazinczynak, Gyürky István a rajzolásban segíti őt:

„Párniczky eggy nap hozzám jöve, ’s beszéllé a’ mit Prof. Szilágyitól halla, hogy midőn ez Göttingában tanult, Kästnernek ez az Epigrammja: Auch du, mein Sohn? mindentől csudáltatott. […] Talán épen ezen Almanachban megláttam Gessnernek két Zephyrjeit is, ’s ut vidi, ut perii!”

Illetve:

„[…] látván Gyürkinek Architectúrai rajzolatjait, ’s eltanúlván tőle, mint kell élnem a’ czirkalommal, rajzoló tollal ’s tussal […].”

	1823-ra bizonytalanná válik az almanachot átadó személy kiléte (itt nem esik szó az epigrammáról), és eltűnik a rajzmester szerepköre, Gyürky és társai ekkor már csak feltárják a professzor előtt Kazinczy rajztehetségét:

„Prof. Szilágyi Göttingából eggy Musen-Almanachot hoza, ’s kiadá vagy Párniczkynak vagy Báró Podmaniczky Sándornak, kik azt ismét velem látaták. Ebben lelvén Gessnernek valamelly Herczegnéhez írt Idylljét […].”

Illetve:

„A’ Szilágyi privátusai Gyürki, később Referendárius és Tornai Fő-Ispán, Szilasy József, később Protonotarius és Septemvir, ’s mások, csudálkozva láták, hogy én minden Mester nélkűl jobban is szebben is rajzolok mint ők, ’s ezt besugák Prof. Szilágyinak.”

	1827-től – mint például azt a fentebb idézett [Pályám emlékezete VI.]-ban láttuk – Gyürky átveszi a segítő barát szerepét Párniczkytól és/vagy Podmanczky Sándortól, illetve Szilasy Józseftől és a „mások”-tól is.
	Lassan eltűnik Kazinczy mellől testvére, Dienes is, akivel Kazinczy hétéves korától 1782-ig, a jurátussá avatásig nevelkedett együtt. Láttuk, hogy az 1816-os Az én életemben még mindkét fiút próbálja könyvcsinálásra buzdítani a bugyi látogatás után az apa. Csak Dienes sikertelenségét látva felejti el őt, és igyekszik a továbbiakban kizárólag Kazinczy „stíl”-jét formálni:

„Komjáti a’ szekeren, velünk eggyütt, és általunk, Ovénnek némelly Epigrammájit fordítatá, mellyeket ő könyv nélkül tuda. Az atyám gyönyörködött próbáinkon, ’s kért, hogy folytatnánk, ’s megígérte, hogy ha azok eggy kis csomócskára gyűlnek, ki fogja nyomtattatni. Íme, ugymond, Erdélyben még Asszonyságok, még nevelést vevő leánykák is múlatják illyenekkel magokat, ’s ha Bessenyei Íróvá válhatott, miért ne mi? csak igyekeznénk. Dienesnél a’ munka épen nem ment, nálam nehezen […]. Próbálj tehát prózát, mondá az atyám; és hogy stílemet formálja, kezembe adá a’ Svétziai Grófnét németűl és magyarúl, ’s a’ Gróf Székely Ádám által fordított Locke’ munkáját a’ Gyermekek’ Neveléséről. Míveletlen ízlésemnek még a’ Svétziai Grófné is sovány vala. […] Eggy illy levelében az atyám azt a’ kérdést tevé, ha készen vagyok e már Gellertnek azon rövid Értekezése’ lefordításával, mellyet Karácsonkor parancsolt vala, megígérvén, hogy a’ jövő Examenre kinyomtattatja, ’s velem kiosztogattatja. Mentettem magamat, hogy iskolai dolgaim miatt reá nem értem. Kartigám miatt nem értem vala reá.”

	Az 1823-as önéletírásában és az ezt követőekben már esélyt sem kap Dienes, a tehetséget csak Kazinczyban láthatjuk meg:

„Atyám, látván hogy a’ mit tőle vagy vendégeitől hallok, papirosra öntöm, azt nézte-ki belőlem, hogy Íróvá tehet. Akkor tájban jelene-meg Lock és a’ Svédi Grófné, magyarra fordítva; mutatta azt nekem, ’s kezembe adá a’ Gellert’ rövid Értekezését a’ Vallásról, ’s parancsolta, fordítanám. Én, ugymond, azt a’ te neved alatt ki fogom adni.”

	A felejtés – nem az apáé, hanem az önéletíróé – talán véletlen, talán nem: az idők folyamán Dienes személyisége kifakul, hogy Kazinczy veleszületett és egyedi tehetsége feltűnhessen. Az önképformálás keletkezéstörténetbe rejtett folyamata érthető és igazolható az önéletíró jelenbeli érdekeltsége felől, noha azt is feltételezhetjük, hogy Kazinczy 1823-ra valóban elfelejtette Dienes párhuzamos indulását. Ekkor azonban további kérdésekbe ütközzünk:

„Freud munkásságával a felejtés elveszítette ártatlanságát. Ettől kezdve annak, aki elfelejtett vagy el akar felejteni valamit, igazolnia kell magát és számítania kell a miért – meglehet, kínos – kérdésére; és annál inkább számítania kell rá, minél inkább meg van győződve róla, hogy felejtése nem szorul igazolásra, hiszen egész egyszerűen csak elfelejtett valamit.”

	A Pályám’ Emlékezete [I.]-től az emlékezés és felejtés dinamikáját feltáró bizonytalanságokat elrejti Kazinczy, a segítő társak szerepét redukálja és egyetlen személybe fókuszálja. Az önéletírások műfaji hagyományának megfelelően a belső késztetésből fakadó saját döntések jelentőségét hangsúlyozza, önmagát állítja a cselekmény középpontjába. A mellékszereplőket és mellékszálakat eltűnteti, hogy a bizonytalan és esetleges történetekből véletlenszerűen szerveződő világ helyett a főszereplő–önéletíró ízlése és tehetsége által szabályozott és berendezett világszerűséget láttasson.
	E keletkezéstörténeti modell geometriai metaforája: ismeretlen számú, különböző hosszúságú és irányú, véletlenszerűen elhelyezkedő szakaszok halmaza; a ’rossz’ irányba mutató szakaszok jelentős része azonban a [Pályám emlékezetei] távlatából láthatatlan.

I.3. Az immoralis bolond Rolly a leányt megtartja: papírforma
I.3.a. ’történetből’

Kazinczy írói hírnevét megalapozó fordítása, a Geszner’ Idylliumi 1788-ban jelent meg Kassán. Egy 1809-es levél szerint már „1781-ben midőn Eperjesen patvarista valék, kezdém Gessnernek Idylljeit fordítani.” A Pályám’ Emlékezete [I.] (és az ezt követő önéletírásai) szerint Gessner-fordításnak nemcsak írói sikerét köszönheti, hanem hivatali kinevezéséhez is hozzájárult:

	„Kineveztetésemet az iskolákhoz leginkább köszönhetém a’ Gróf Török Lajos’ atyai szeretetének, de literaturai dolgozásimnak is valamelly részben […]. […] Egy szomszédunk lehozá Bécsből Czirjék Mihály Testőrt, mátkájával, hogy a’ boldog pár, ha a’ leány hozzá tudna szokni azon sivatag Hotentóti földhöz a’ mit Magyar országnak halla mondatni, állandó lakást vegyen benne. Látván ez hogy Czirjék olvas és ír, beszéllé neki hogy félórányira az ő lakásához is van egy ifju ember, ’s az is mindég írogat. Rolly (1784. Febr. 29 d.) ebédre hivatá az anyámat. […] Vissza adák látogatásunkat, ’s Czirjék látni akará, min dolgozom én. Nékem, mondám, az minden vágyom, hogy rajtam valaha ki lehessen ismerni a’ Báróczi’ tanítványát. Czirjék elbeszéllé Bécsben Báróczinak, melly csudákat láta ő Tokaj mellett, Báróczi Pászthorynak és Széchényinek; ’s midőn esedezésem a’ Swieten’ előlülése alatt tartatni hetenként szokott gyűlésekben előfordúla, Pászthory, a’ Magyar-országi dolgok’ Referense, hajlék teljesíteni kérésemet, még minekelőtte látott.”

	Az írói pályára állás újabb fontos fokozatában a már ismert dramaturgiát látjuk: egyenes vonalú ok-okozati összefüggések vezetnek el Kazinczy helyes ízlésétől a sikerig. A későbbi [Pályám emlékezetei]-ben Széchényitől még egy lépéssel (kézfogással) tovább ér a sor, magáig Gessnerig, hiszen a korábban megnevezetlen dolgozások között feltűnik Gessner neve is:

„Czirjék Regmeczen hagyá a’ szép leányt, ’s elbeszélé Báróczinak, mi csudákat láta ő Tokaj mellett, Báróczi Pászthorynak, Pászthory Szécsényinek, ’s ennek azt is hogy Gessnert fordítom, a’ mit osztán a’ Helvetzián keresztűl Franczia- és Angoly-országba útazó Szécsényi Zürichben Gessnernek.”

Sőt, Széchényi Ferencnek hála, a Milánóban tartózkodó Ferdinánd főherceg is értesült 1792-ben a Gessner-fordításról. Ez a főhercegi láncszem a Pályám’ Emlékezete [I.]-ben még nem kapcsolódhat a Czirjéktől induló sorozathoz, mivel itt még nincs megnevezve Gessner.
	E keletkezéstörténeti modell geometriai metaforája: 5 vagy 6 azonos hosszúságú és irányú, egyetlen egyenesen folytatólagosan elhelyezkedő szakasz, az első szakasz kezdő és az utolsó szakasz záró pontja között „hatlépésnyi távolság” van.

I.3.b. ’véletlenül’

A Czirjéktől Gessnerig nyúló kapcsolati lánc kialakulásában bizonyára nem kevés véletlen és esetleges körülmény segédkezett, feltéve, hogy valóban létrejött egy ilyen kapcsolat. Az viszont bizonyosnak látszik, hogy e láncolat elbeszélhetőségében az esetlegességek már csak zavaró mellékszálak lehetnek. Az öreg Kazinczy történetét félrevívő történetek közül a számunkra legérdekesebb rögtön a kiinduló láncszemhez kapcsolódik. A [Pályám emlékezetei] szerint a testőríró és barátnője azért volt Zemplénben, hogy megismerjék a leendő lakhelyüket, és így teljesen természetes, hogy meglátogatták egyik leendő szomszédjukat is, akik viszonozták a látogatást.
	Rolly Józsefnél vendégeskedve a [Pályám emlékezete VI.] Kazinczyja a (már vagy még?) boldog szerelmespár és egy kézirat idillien harmónikus világába lép be:

„A’ mint belépénk, a’ szép Hadnagy és a’ szép leány eggy asztalka mellett űltek. A’ leány felolvasa a’ Colardeau’ Heloizéből két sort, a’ Hadnagy pedig némán futa végig fordításán, ’s igazítgata rajta. Szebb leányt mint ez az új Heloíz nem könnyen lehete látni, szebb ifjat mint ez az új Abelárd még nehezebben: de talán szebb Kézíratot sem hamar. A’ fordítás aranyzott szélű papirosra vala írva, behintve arany és kék porral, ’s a’ kék és rózsaszín pántlika, a’ szerelem’ és állandóság’ emblémje, mellyel a’ csomó ált vala fűzve, hosszu bodrokkal nyúlt alá, mint a’ Diplomákról a’ bulla.”

	Egy 1817-es Kazinczy-levél ezt az idillt kissé árnyalja (és a látogatás évében is elbizonytalanít):

„Czirjék Mihály Gárdista meglátta Rollyt Bécsben 1785 táján, ’s látta melly levis familiaritásban ereszkedik ehhez az immoralis bolondhoz Gróf Sztáray Mihály Bécsben. Kéri Rollyt, szerezne neki szolgálatot, hogy Duhálszki Bábit elvehesse. Rollynak tetszik a’ leány, ’s megtanulván Sztáraitól, hogy biztatni hazudva is illik, azt mondja nekik, hogy Czirjék és a’ Kisasszony vele jőjjenek Felső-Regmeczre; itt újra fogják sürgetni Sztárayt, hogy Assessorrá tégye a’ Kassai Kamaránál. Már annakelőtte Czirjék Pápistává is lett hogy kenyeret annál hamarább kapjon. Czirjéknek Gárdai szabadsága kitőlt, vissza kelle mennie. Rolly a’ leányt megtartja, ’s eléri nála a’ mit óhajtott. Czirjék hivatalt nem kapott, lyányát elvesztette.”

	A kései önéletírásokból kivonul az ironizáló és anekdotázó Kazinczy. Példamutató szerkesztői önfegyelemmel törli ki és hallgatja el az önelbeszélése főirányától eltérő anekdotákat, pletykákat, mellékszálakat. Az elágazó történeteket gondosan lemetszi saját történetéről, de néhány nyomot azért hátrahagy. Az elhallgatott szerelmi botrányra az Abelárd-utalás a legnyilvánvalóbb nyom, de hogy nem független az elbeszélőtől a nyomolvasókat próbára tevő játék, arra a Czirjék-kéziraton függő „bulla”, a „szerelem’ és állandóság’ emblémje” a ’bizonyíték’. A fent idézett levél ismeretében nem lehet nem érteni az iróniát e kifejezésben. A „bulla” azonban csak a legutolsó önéletírásban került rá a kéziratra. Ha eljutunk Rousseau Vallomásaiban a Nouvelle Héloïse kéziratát bemutató részhez, látható lesz, hogy a Czirjék-kézirat leírását Rousseau-tól kölcsönözte Kazinczy – és itt sincs szó a „bullá”-ról:

„Ezeknek elrendezéséből született a Julie két első része, amit kimondhatatlan élvezettel írtam és tisztáztam le ezen a télen. A legszebb aranyszegélyű papír, az írás fölszárítására azúrkék és ezüstszín porzót, a lapok összefűzésére keskeny, kék szalagot használtam […].”

	Úgy tűnik, Kazinczy végül nem bírta teljesen magába fojtani a pletykát, de végigmondani sem akarta, hiszen a zaftos történet a Gessnert fordító Kazinczyra irányított figyelmet csak összezavarta volna. A titkosított sztori feloldásához mindenesetre gondosan elhelyezett a történetben egy „emblém”-et. (Ez a „bulla” egyúttal a Kazinczy-szöveguniverzum egészében megképződő olvasatunkat igazoló pecsét is.)
	E keletkezéstörténeti modell geometriai metaforája továbbra is az 5 vagy 6 azonos hosszúságú és irányú, egyetlen egyenesen folytatólagosan elhelyezkedő szakasz, de egy eltérő irányba mutató törölt szakasz nyomaival; az első szakasz kezdő és az utolsó szakasz záró pontja között „hatlépésnyi távolság” van – egyetlen kis félrelépéssel.

II. Történetek, véletlenek, hálózatok

II.1. Marionett, véletlen

Kazinczy írói pályára állását (állítását) még jónéhány jelképessé emelt történettel illusztrálhatnánk még. Például vizsgálhatnánk, hogy az első nyomtatott mű, a Magyar Ország’ Geographica… kollégiumi kiosztogatása mikor irigylésre méltó tett, és mikor olyan, amiért keservesen meglakol. Vizsgálhatnánk, hogy valóban az írói lét társadalmi pozíciójának nyilvános elismeréseként és Kazinczy íróvá avatásaként, vagy csak a korra jellemző nyilvános iskolai vizsgák szokásos epizódjaként kell-e értelmezni, hogy Kenyeres József kanonok a kollégium színe előtt tolmácsolja Baróti Szabó Dávid üdvözletét. Vizsgálhatnánk, hogy a Révai Miklós versét megvédő Szilágyi Sámuel szuperintendens véleményével mikortól és milyen mértékben azonosul Kazinczy (és nem ő adja-e véletlenül a püspök szájába a neologizáló mondatokat). Vizsgálhatnánk, hogy az első bécsi út mennyire „képzőművészeti tanulmányút”, vagy mennyire véletlen és jelentéktelen kirándulás, és közben bizonyára kimutatható lenne, hogy mikortól látja szépnek az akkor szépnek látni mondott alkotásokat. Vagy vizsgálhatnánk azt is, hogy Kazinczynak a Wieland-művek megismerésére vonatkozó állításai mögött milyen ellentmondások húzódnak. És így tovább.
	Feltevésünk szerint, ahol elég szöveg áll rendelkezésünkre, minden esetben láthatóvá tudnánk tenni azt, ahogy Kazinczy a sokszálú történetekből – az idők folyamán – egy-egy olyan történetet sodor, amelyek végül összhangba hozhatók a [Pályám emlékezetei] jól szabályozott önképével. A múltbeli emlékek, történetek erős szálakkal kapcsolódnak az önéletírói jelenben megképzett Kazinczy-képhez: az önéletíró e zsinórokon marionett figuraként irányítja a múlt egy-egy Kazinczyját. Vagy az összefüggés másik oldaláról nézve: csakis az önéletíró által megalkotott és legitimált Kazinczy-történetek kaphatnak szerepet az önéletíróként olvasott Kazinczy színrevitelében.
	Második feltevésünk az, hogy ha az önéletírói jelen érdekeltségei által rendezett szövegvilágból átlépünk az elbeszélt múltbeli események és emlékek egyéb érdekek felé is nyitott szövegvilágába, akkor az írói indulás a véletlenek metaforikus hálózatának tűnhet. A Grátzné-ügy miatt emlékezetes Bessenyei könyve éppen ott volt egy Sárospatakra nemrég érkezett diáknál, és éppen akkor, amikor Kazinczynak szülői intésre sürgősen könyvet kellett csinálnia; egy ki tudja miért kézbe vett könyvben ott volt – higgyük el – Gessner valamelyik idillje; Rolly meg akarta kapni Czirjék nőjét, ezért Regmecre, Kazinczyék szomszédságába csábította őket, éppen akkor, 1784. februárjában, amikor Kazinczy is otthon tartózkodott (januárban és márciusban Miskolcon volt). És így tovább.
	Amikor a [Pályám emlékezetei]-ben elmesélt marionett-történet(ek) alternatívájaként a véletlenek által irányított történetek sorozataként, az oldalági okok és mellékszálak játékba hozásával meséljük el a Kazinczy-életrajzot, tudjuk, hogy csakis a fennmaradt és megismert történeteket írhatjuk újra – akárhogy is kapaszkodunk előfeltevésinkbe. Az életmű terjedelmessége miatt részben véletlenszerű és meghatározhatatlan, hogy mi maradt fenn az önéletrajzi olvasatra nyitott Kazinczy-szövegek közül. Az ellentmondó információkat szolgáltató szövegekből márcsak a fizikailag is korlátozott megismerés miatt sem lehet kiválasztani az ’igazi’-t. A jelen dolgozat kérdésfeltevése egyébként sem a referencialitásnak a ’valóság’-ra vonatkozó aspektusában érdekelt, hanem a szövegek közötti eltérések mintázatát, mint alakzatot vizsgálja. Munkánk egyrészt az önéletrajzi szövegeken belüli elmozdulásokat kutatja: azt a fenti példákon bemutatott és – feltehetően – általánosítható átrendeződést, amelynek eredményeként Kazinczy beleírja magát abba az irodalomtörténeti szerepbe, amelyet később az irodalomtörténészi közvélekedés is többnyire visszaigazolt.
	A dolgozatunk I. részében ’történetből’ és ’véletlenül’ alcímek állnak a példasoraink felett. Kazinczy a ’történetből’ kifejezést a mai ’véletlenül’ értelmében használta, a ’véletlenül’ számára a ’váratlanul’-t jelentette. E véletlen nyelvtörténeti játék legyen most annak az allegórája, hogy a történetek ágensét akár tudatos, akár véletlen cselekvőként meghatározó narratívák mennyire ki vannak szolgáltatva a nyelvnek.
	A ’történetből’ és ’véletlenül’ felosztással elsősorban arra kívántuk felhívni a figyelmet, ahogy az írás folyamán Kazinczy lebontja élettörténetében a véletlenek hálózatát, hogy szabályszerűnek tűnjön pályája. A Bessenyei-fordításnál a politika-, vallás-, intézmény- és családtörténeti események véletlenszerűségét írja felül. Dienes, Gyürky és a segítő diáktársak esetében az önelbeszélés mellékszálait és mellékszereplőit írja ki. A Czirjék–Gessner vonalat félrevivő Rolly- és Abelárd-történetet a – nyilvános írásbeliségbe egyébként is nehezen beilleszthető – anekdoták és pletykák elhallgatásával igyekszik szabályozni.
	Úgy tűnik, az idős emlékező Kazinczy egyetlen, szabályos és példadó mintázatot kíván láttatni: egyenesvonalú irodalmi pályafutását alapvetően jó ízlésének köszönheti.
	
II.2. A hálózatokról

Azt sejtük azonban, hogy ez a kései önéletírói jelenből szabályozott pályakép éppúgy nem a legvalószínűbb leírása a Kazinczy-jelenségnek, mint ahogy nem az a múltbeli véletlen történések, mellékszálak, anekdoták hálózataként elgondolt életesemények együttese sem. Vajon egy-egy történet, szereplő vagy ’körülmény’, azaz szövegrészlet, véletlenszerű fel- vagy eltűnése, majd végül szabályszerű elrendeződése között meglátható-e az átalakulás folyamata? A szabályos és véletlen keletkezéstörténeti és identitásképző modelleket továbbgondolva tehát arra kérdezünk rá, hogy Kazinczy önéletrajzi szövegeinek, szövegrészeinek és az ezekből kiolvasott eseményeknek az összefüggéseit, mintázatát lehetséges-e egy komplexebb szemléletet működtető módon vizsgálni.
	A matematikusokat Erdős Pál és Rényi Alfréd munkásságáig elsősorban a szabályos hálózatok (gráfok) érdekelték. Szabályos hálózatnak tekinthető pl. egy téglalap: 4 csomóponttal (ABCD csúcs) és 4 vezetékkel (abab oldal), itt minden csomóponthoz azonos számú vezeték kapcsolódik. A két magyar tudós ismerte fel a XX. század közepén:

„[…] hogy a valódi gráfok, a szociális hálózatoktól a telefonvonalakig, nem szépek és szabályosak. Reménytelenül bonyolultak. Miután rádöbbentek, hogy a valódi hálózatok szerkezete milyen bonyolult, a leíráshoz feltételezték,  hogy véletlen hálózatokról van szó.”

A véletlen hálózatok modellezésére végtelenül egyszerű megoldást javasoltak: véletlenszerűen felépülő hálózatnak tekintettek minden összetett hálózatot, amelyben a csomópontok összekötését akár kockadobással is eldönthetjük.
	A hálózatok matematikai szempontú vizsgálatát szinte minden természetes vagy társadalmi hálózatra kiterjeszthetjük. Így pl. ha az emberi kapcsolatokat modellezzük vele, akkor az egyéneket tekinthetjük csomópontoknak, a köztük lévő kapcsolatokat pedig a vezetékeknek.
	Az Erdős–Rényi-féle modell véletlenszerűségéből adódó következménye, hogy az elemek többsége átlagos számú kapcsolattal rendelkezik, hiszen egy kockadobással létrehozott hálózat egyes elemei kellően nagyszámú dobás esetén többé-kevésbé homogén tulajdonságúakká válnak. Ha véletlenhálózatként modellezzük a társas kapcsolatokat, akkor azt a jóslatot kapjuk, hogy mindenkinek nagyjából ugyanannyi ismerőse van. Ha az internetről feltételezzük ugyanezt, akkor pedig azt várhatjuk, hogy minden oldalra (honlapra) nagyjából ugyanannyi másik oldal hivatkozik.
	Barabási Albert-László nevéhez és munkacsoportjához köthető hálózatelméleti kutatások ezzel szemben azt bizonyították, hogy a természetben megfigyelhető és az emberi társadalomhoz kötődő összetett hálózatok jelentős részét (többségét?) egy harmadik matematikai modell írja le. A csomópontok és kapcsolatok száma véletlenszerű vagy szabályos eloszlás helyett, skálafüggetlen tulajdonságokat mutat. Tehát míg az Erdős–Rényi-modellben nagyon kevés – gyakorlatilag nulla – az átlagostól nagyon eltérő tulajdonságú elem egy csoportban, vagyis az átlag fogalmával jellemezhetők az elemek, addig a Barabási-modellben leírt komplex, skálafüggetlen hálózatokban nincs olyan átlagos csomópont, amely jellemezhetné a hálózat egészét, az ’átlagnak’ nincs értelme. A másik ilyen jellegű különbség: ha kis számban is, de megjósolhatóan vannak extrém tulajdonságú elemek a skálafüggetlen hálózatban.
	A skálafüggetlen elnevezés a különböző tulajdonságú csomópontok számának skálafüggetlen eloszlására utal: ha a csomópont előfordulási valószínűségét és huzalainak számát hatványfüggvényként ábrázoljuk, egyenes vonalat kapunk, függetlenül attól, hogy a logaritmizált koordináta-rendszer nagyságrendileg tagolt skálájának melyik pontját vizsgáljuk. Ez megközelítőleg azt jelenti, hogy a hálózat egy tetszőleges kapcsoltságú elemének előfordulási valószínűségéhez képest az egy nagyságrenddel több kapcsolattal rendelkező csomópont előfordulási valószínűsége egy nagyságrenddel kisebb. Két nagyságrendű növekedés esetén a valószínűség két nagyságrenddel csökken, és így tovább. Ez gyakorlatban azt feltételezi, hogy minden tizedik embernek tízszer, minden századiknak százszor több ismerősi kapcsolata van, mint a többségnek. Továbbá ez a modell azt is feltételezi, hogy a példabeli személynek egy nagyságrenddel távolabbi területen (pl. falu, megye, országrész, ország, világ) egy nagyságrenddel kevesebb kapcsolata van.
	Feltehető, hogy e példabeli személy egyre felületesebben ismeri a helyileg egyre távolabbi ismerőseit. A távoli ismerősök, a gyenge kapcsolatok azonban meghatározó szerepet kapnak: ők erősítik a hálózatot és stabilizálják a rendszert azzal, hogy – példánkban – átjárást biztosítanak nagyobb földrajzi távolságok vagy távolabbi társadalmi csoportok között, azaz lerövidítik az elérési utat két tetszőlegesen kiválasztott elem között. A komplexitás, tehát a „huzalozottság”, fontosabb jellemzője a hálózatnak, mint a csomópontok száma. E feltételek következménye a skálafüggetlen hálózat egyik fontos tulajdonsága, a kisvilágság: a tetszőlegesen kiválaszott elemek között az elérési utak rövidebbek, mint a véletlenszerű vagy szabályos hálózatoknál. A társadalmi kisvilágság jellemző fogalma a hatlépésnyi távolság, amely szerint a világ két tetszőlegesen kiválasztott személye között többnyire létezik egy olyan ismeretségi kapcsolat, amelynek maximum öt közbenső tagja van.
	A másik meghatározó különbség a véletlenszerű és a szabályos, illetve a skálafüggetlen topológiájú hálózatok között az, hogy utóbbiban van néhány kiemelkedően nagyszámú kapcsolattal rendelkező elem, a hálózat szerkezetét alapvetően meghatározó nagy középpont. Az erősen kapcsolt csomópontok jelentősége, hogy összetartják a hálózatot. Például az internet esetében napjainkban a Google-ra vagy az Indexre nagyságrendekkel több kattintás jut, mint egy magánszemély vagy egy ’hagyományos’ cég honlapjára, és többnyire ilyen csomópontokon keresztül jutunk el más oldalakra is. Az erősen kapcsolt csomópontok egyúttal az információk szűrői és irányítói is.
	Az erősen kapcsolt csomópontok másfelől a hálózatok leggyengébb láncszemei is. Barabási kutatásai szerint az ilyen hálózat csomópontjainak 80%-a véletlenszerűen eltávolítható anélkül, hogy összeomlana a kapcsolatok rendszere. Ha azonban nem véletlenszerűen ritkítunk, hanem az erősen kapcsolt csomópontokat támadjuk, akkor a hálózat gyorsan szétesik. A skálafüggetlen hálózatoknak rendkívül nagy a véletlen hibákkal szemben a hibatűrő képességük, e tekintetben igen robusztusak, de a célzott támadásokkal szemben szinte védtelenek.
	A létrejött, pontosabban létrejövő hálózat skálafüggetlenségének további feltétele és jele a gazdag gazdagszik elvének megvalósulása. Az újonan kapcsolódó elem a sok kapcsolattal rendelkező, tehát könnyen elérhető csomópontot keresi, hiszen arról rendelkezik több információval, és a hozzá való csatlakozás tűnik sikeres stratégiának. A népszerűségi kapcsolódás következménye végső esetben az, hogy a gazdagabb kapcsolati hálózattal rendelkező csomópont végül minden kapcsolatot maga köré szervez.
	Végezetül a hálózat a hálózatban jelenségről:

„A hálózat egymással összekapcsolt elemek összességéből áll. A legtöbb valós hálózat elemei nem egyszerű pontok (mint a hálózatok matematikai leképezéseinek, a gráfoknak az elemei), hanem maguk is bonyolult hálózatok. Ez azt jelenti, hogy a természetben a hálózatok egymásba ágyazottan fordulnak elő.”

II.3. Másrészt

Igazából egyáltalán nem új Barabási kimondott-kimondatlan előfeltevése – amely akár a strukturalizmus reneszánszának is hathat –, miszerint (majdnem) mindennek van szerkezete, azaz világunk (nyelvi világunk is) szétszedhető és összerakható részekből áll, és hogy „a komplex rendszerekben a részek olyan sokféleképp illeszthetők össze.”
	A hálózat-tudomány sikeres önmegjelenítése nagy kísértés, hogy univerzális elméletként, a régóta óhajtott „közös tervrajz”-ként használjuk, azonban a nyelvi váltást feltétlenül tudatosítani kell. Az elmélet nagy ígérete, hogy képes közös nevezőre hozni, azaz közös nyelvi térbe helyezni és párbeszédbe léptetni egymással egyébként nehezen kommunikáló tudományterületeket. Azonban, ha egy – bármilyen – humántudományos szakmai nyelvet matematikaira váltunk át, számolni kell azzal, hogy a bölcsészek fogalomkészlete többnyire sajátos jelentésű metaforák rendszere, ezek átváltása a ’kemény’ tudományok nyelvére (számaira), majd a visszaváltás, vagyis a nyereség konvertálása az eredeti ’lágy’ nyelvre, nem lehet veszteség nélküli. A hálózat-elmélet aranycsinálásának árát a nyelvváltáskor fizetjük meg.
	Egy példa: a matematika nyelvén leírt hálózat (gráf) elemei és vezetékei egyértelműen számszerűsíthetők, majd e számok alapján gond nélkül lehet pl. közeli vagy távoli csomópontokról, gyenge vagy erős kapcsolatokról beszélni. De egy társadalmi hálóban egyáltalán nem mérhető egzaktan a személyes kapcsolatok erőssége, vagyis az emberek távolsága. Ki a jóbarát és ki csak egy ismerős? Sem a személyes találkozások, sem a fennmaradt levelek (mobilhívások, e-mailek) száma nem adhat pontos tájékoztatást az emberi kapcsolatok mélységéről. Az emberi viszonyokról értekező hálózattudomány nyelve a kemény tudományos látszat ellenére megőrzi metaforikus sajátosságát. Ha a következő gondolatkísérletek során mégis használjuk, azt annak a reményében tesszük, hogy segítségével könnyebben újra tudjuk fogalmazni régi történeteinket.

III. Az 1. kísérlet

Vegyük elő újra a „könyvcsináló pályá”-ra lépést jelképező Bessenyei-fordítás keletkezéstörténetét. A fordítással kapcsolatos ’körülményeket’ ezúttal egy hálózat elemeiként (csomópontjaiként), a köztük lévő viszonyokat pedig a hálózat kapcsolataiként (vezetékeiként, éleiként) képzeljük el. E keletkezéstörténeti elbeszélés geometriai metaforája: az ismeretlen számú, különböző hosszúságú és irányú szakaszok egyazon rendszert alkotó hálózata.
	A csomópontok voltaképpen szövegrészek: a fordítással kapcsolatba hozható eseményeket, emlékeket és személyeket megnevező és elbeszélő szövegek – beleértve a történetírói elbeszéléseket is. A vezetékek pedig a köztük lévő kapcsolatokat felismerő és létrehozó értelmezői tevékenység.
	Kazinczy személyes és irodalmi kapcsolatait többen láttatták már hálózatként. Legutóbb Hász-Fehér Katalin, aki Barabási hálózatelméleti kutatásaira utalva vázolta fel Kazinczy fogság utáni kulturális, irodalmi és szabadkőműves kapcsolatrendszerét. Vizsgálatai szerint Kazinczy egy központi irányítású hálózatot hozott létre, miközben igyekezett „bekebelezni” társai „spontán” hálózatait.
	A Kazinczyval kapcsolatos hálózatos gondolkodás irodalomtörténeti atyja Németh László. A tekintélyes esszéista mottónkban már idézett írásában hihetetlen pontossággal fogalmazta meg 1930-ban a mai hálózattudomány legfontosabb kérdéseit. Ezért az alábbiakban esszéjét hosszabban is idézzük, és egyes gondolatait megkíséreljük Barabási elméletével párbeszédbe elegyíteni, hogy végül mi is megfogalmazhassuk várakozásainkat.

III.1. Hatlépés

Németh László alapvetően azt a kérdést teszi fel, hogy miképpen válhatott az alig néhány eredeti művet alkotó Kazinczyból már pályája indulásakor „ízlés-arbiter” és „tekintélyes ifjú”. A választ nem műveinek hatásában, hanem szervezőkészségében látja: ő volt a „legalkalmasabb, hogy valami irodalmi köztársaság-félébe szervezze az irodalom szabadcsapatait s »eltévedt lovasait«.” Németh – úgy vélem – az irodalmi nyilvánosság és az intertextualitás egymást feltételező hálózatainak (vagy egyetlen hálózatának?) megszervezésében látja Kazinczy alapvető jelentőségét:

„Ha az irodalom nemcsak egymás mellett föltűnő könyvek összessége, hanem inkább e könyvek közös élete, akkor Kazinczy előtt aligha lehet magyar irodalomról beszélni. Balassi, Heltai, Pázmány, Zrínyi, Gyöngyösi mindmegannyi elszigetelt írói vállalkozás: egymás műveit nem is ismerték. Még a Mária Terézia-korabeli úttörők is inkább toronyiránt elindult szerencsepróbálók, akik ott kaptak bele az irodalomcsinálásba, ahol épp kínálkozott. Bölcs papok rejtőzködtek ebben az országban, akik a spanyol Graziant olvasták, s pompás ritmusú verseket írtak a szerencséről, a jó szakácsról s egy körmendi kikapós »agglantról«. Egy másik pap még a hatvanas években diákversekkel próbálkozik, hogy húsz év múlva összekapjon a prozódián székely paptársával, akinek eb ura fakó nyelvénél alig lehet valami jellemzőbb ezekre az úttörőkre. Finom mágnások még Károly császár korában megpróbálkoznak rímes jambusokkal, szorgalmasan olvassák a francia irodalmat s a német „Beyträg”-eket, hogy aggkorukban Kazinczy vezesse őket a tágabb nyilvánosság elé. A bécsi testőröknek szerencséjük, hogy együtt vannak. Ha nincs is irodalom, de van irodalmi körük.”
	
	Barabási a kiscsoportok („az irodalom szabadcsapatai”, „irodalmi körök”) óriáscsoporttá („irodalmi köztársaság-féle”) alakulását döntő fontosságúnak látja. Az óriáscsoport jellemzője, hogy minden egyes eleme közvetlenül vagy közvetett módon kapcsolatban áll az összes többivel. Az egyes kiscsoportokon belül is vannak természetesen kapcsolatok, de a kiscsoportok közötti viszonyok kiépítésehez már újabb „huzalok” szükségesek („Kazinczy vezesse őket a tágabb nyilvánosság elé”).
	Kazinczy és testvére, mint már említettük, feltevésünk szerint nem kis részben családi kapcsolatai miatt juthatott el Beleznay kastélyába. Az itt töltött egy hét alatt – az ismert önéletírásai szerint – Beleznay Miklós, Beleznayné Podmaniczky Anna-Mária, Ráday Gedeon, Niczky Kristóf, Podmaniczky János, Radvánszky Ferenc és „minden más sok és nagy vendégeknek jelenlétekben” forgolódhattak a Kazinczy testvérek és kísérőjük, Komjáthy Ábrahám. Nagyon valószínű, hogy többször is hallhatta Bessenyei és gróf Teleki József nevét. Név szerint csak olyanokat említ, akik a későbbi életében (önéletrajzában) is fontos szerepet kapnak, ezért úgy tűnik, mintha már kamaszként csatlakozott volna a képződő nyilvánossághoz és a protestáns vezetői elithez.
•	Beleznay Miklósné Podmaniczky Anna-Mária: mecénás, akinek pesti háza a kulturális élet egyik fontos központja, az első irodalmi szalonok egyike volt, Kazinczy később többször is vendégeskedett nála. Testvérei: Podmaniczky Sándor (Kazinczy sárospataki diáktársának, az almanachot talán átadó ifjabb Podmaniczky Sándornak apja), Judit (Orczy Lőrinc első felesége) és János. Bessenyei neki ajánlotta a Hunyadi László tragédiáját.
•	Ráday Gedeon: a Rákóczi-szabadságharc egyik vezető diplomatájának, Ráday Pálnak a fia. Feltehetjük, hogy Ráday Gedeon gyakran hallhatta a Kazinczyak nevét, hiszen Kazinczy dédapja, Kazinczy András Ung vármegyei alispán a kezdetektől részt vett a felkelésében. Ráday Gedeon és Kazinczy későbbi irodalmi kapcsolata közismert, és úgy tudjuk, hogy a bugyi kastélyban találkoztak először.
•	Radvánszky Ferenc: őrnagy, Borsod vármegyei táblabíró, a miskolci evangélikus egyházközség alapítója. A miskolci Erényes Világpolgárok páholyban Kazinczy szabadkőműves társa volt, de kilépett. Feltehetően rokonságban volt Kazinczy későbbi kassai ismerőseivel, Radvánszky Teréziával és testvérével Polyxénnel – utóbbit Kazinczy 1790 körül feleségül akarta venni. A két lány testvére még Podmaniczky Lászlóné Radvánszky Karolina is.
•	Teleki József: Ráday Pál unokája, Ráday Gedeon unokaöccse. Felesége, Róth Johanna, Kazinczy dédanyjának az unokahúga. A Magyar Tudós Társaság első elnökének, Teleki Józsefnek nagyapja.
A hazautazás során Komjáthy Ábrahámmal meglátogatták Aszódon a Podmaniczkyakat és Pesten Horányi Elek piarista irodalomtörténészt is.
	A kapcsolatépítést, a család meglévő kapcsolatainak felelevenítését Kazinczy apja bizonyosan szorgalmazta, hiszen Kazinczy az úti beszámoló végére ezt jegyzi fel 1814-ben: „’S így az én gondos és értelmes atyám már illy gyenge korban figyelmet vona reánk.” Az apa – úgy tűnik – minden alkalmat megragadott, hogy társaságba vigye a fiait:

„Atyám szerette hogy hírbe jövénk, mert, ugymonda a’ Professoroknak, az bennünket előtörekedésre kényszerít, ’s készebb volt eggy két napra elmúlasztatni az iskolát, de mindenüve vitt, a’ hol látni valamit lehete, ’s mind hogy lássunk, mind hogy láttassunk. Gyűlés vala Ujhelyben, ’s ott valánk; akasztottak, ’s megnézette velünk; tortúráztak, ’s ott vala, ’s a’ jobb érzés’, jobb gondolkozás’ magvát hintette-el kebleinkbe; ’s baráti igazításokkal bánt inkább velünk mint kevély büntetésekkel.
	Eggyszerre hír terjede-el, hogy II. József (1770. Máj. 20-d.) Patakon fog ebédelni. Más atya megeléglé vala, ha gyermeke a’ Császárt szekerében pillanthatta volna meg: ő bejöve, ’s a’ jobb Nézők közzé vezete-el.”
	
	A visszaemlékező Kazinczy igen jól érzékelteti, hogy a későbbi sikeres pályafutáshoz fontosabb volt a személyes kapcsolatok kiépítése („mind hogy lássunk, mind hogy láttassunk”), mint az iskola.
	A társadalmi életbe való belépés azonban nemcsak az apa szervezőmunkájától függött. Kazinczy József a bugyi látogatást követő évben, 1774 tavaszán meghalt, de az 1775-ös év kapcsán Kazinczy mégis újabb útról számolt be egy 1802-es feljegyzésében: „1775. […] Privatusom Terhes István, kivel Beleznaihoz Pilisre, Pestre, Aszódra […].” Bizonyára a család rokonságának tekintélye segítette a 16 éves Kazinczyt, hogy Beleznay Miklóshoz és a Podmaniczky családhoz újra ellátogathatott. Sőt, Beleznay és felesége négy ismert válaszleveléből tudjuk, hogy 1774 és 1776 decemberében is írtak a Beleznay házaspárnak a Kazinczy testvérek.
	Feltételezzük, hogy az élő rokonsági és ismeretség kapcsolatok mellett fontos szerepet játszottak a múltbeli kapcsolatok is. Egy-egy családtag emlékezetében a családnevek (a nemesi előnevek, a praedicatumok is) a továbbélő hagyományt jelenítettek meg. Ismert, hogy Kölcsey Ferenc első, kapcsolatfelvevő levelében hivatkozik rokonságára, ismeretségére a Kazinczyakkal – miután elismeri Kazinczy egyedülálló kapcsolatrendszerét:

„Vakmerőséggel fogok talán vádoltatni, hogy én, esmeretlen ifjú bátorkodom az Orcziak ’s Rádaiak barátját fontosabb dólgai közt meg háboritani […]. […] Szabad é reménylenem hogy egy kis viszsza emlékeztetés utánn reá fog a’ T. Úr esmerni eggy olly ifjúra ki talán valaha vólt olly szerencsés hogy a’ T. Úrtól esmertetett, vagy leg alább annak annyára, ki életébenn a’ Kazinczy N[eme]s ház esmeretségével dicskedett, Bölöni Agnesre?”

Valójában igen távoli rokonságot (gyenge kapcsolatot) emleget a debreceni diák: Kazinczy dédanyja testvérének szépunokája volt Kölcsey. Ám a lényeg az, hogy tudta, mindkettőjüknek van Péchy nevű felmenője, noha ez inkább virtuális, (szöveg)emlékezetben élő kapcsolat, mintsem valóságos társadalmi viszony lehetett.
	A fontos kapcsolatok ilyen aprólékos számontartása mellett furcsa, hogy Kazinczy csak 1823-tól emlékszik meg arról, hogy Bugyiból jövet Gödöllőn, a Grassalkovichoknál is voltak:

„Bugyiból Pestre menénk, ’s Komjáti a’ Weingand Könyves-boltjába vive-el, hol a’ rettenetes orrú Horányival jövénk öszve. Onnan Gödölőre, és Báró Podmaniczky Jánosnak indúlatos kéréséhez képest, Aszódra menénk-által.”
	
Egy másik bizonytalanságra Borbély Szilárd hívta fel a figyelmet, amikor a Ráday-életrajz kritikus újraírásakor megfogalmazta kételyeit a gróf és Kazinczy 1773-as találkozásával kapcsolatban:

„Kazinczy kései emlékezései szerint ekkor jelen volt Ráday Gedeon is. Úgy tűnik, ez kései kiegészítés, valamikor az 1828-as évek táján került a szövegbe. Közelebb állhat az igazsághoz, hogy 1782-ben, Pesten találkozott Rádayval.”

A társadalmi kapcsolatok kiépítését eszerint az ifjú Kazinczy nem kizárólag apjának és rokonainak, hanem a visszaemlékező Kazinczynak is köszönheti. Kazinczy irodalmi és közéleti pályafutását meghatározó társadalmi kapcsolatok részben (vagy teljesen – az értelmező szemléletétől függően) a szövegvilágon belül jönnek létre, erősödnek meg vagy rendeződnek át. A ’valóságos’ pálya során fontosnak bizonyuló ’valóságos’ személyek és dolgok csak mintái az önéletrajzi elbeszéléseknek. Egy-egy központi tér és idő, ill. szereplő valójában gyűjtőpontja különböző tulajdonságoknak, eszméknek vagy terveknek. Ezen erős csomópontokhoz olyan történetek, személyek stb. is hozzákapcsolódhatnak az emlékezés és/vagy írás folyamán, amelyek eredetileg más tér-idő koordinátákkal vagy szereplőkkel voltak jellemezhetők. A gazdag gazdagszik.

III.2. Transzformálás

A Kazinczy család kapcsolatrendszere a „hatlépésnyi távolság” világában nem egyedi vagy rendkívüli. A család sikeres tagjai a vármegyei élet vezetőivé váltak: a [Pályám emlékezetei] elfeledett mellékszereplője, Dienes, alispán és országgyűlési követ lett. Kazinczy is alispáni fizetést kapó tisztviselő, és a kulturális élet meghatározó alakja lett. Úgy tűnik, sikeresen használta a nemesi család eleve adott kapcsolati tőkéjét és egyéni tehetségét, azonban ez még a családon belül sem tűnhetett kiemelkedő teljesítménynek.
	Ami rendkívüli teljesítmény az az, hogy a társadalmi kapcsolatrendszerét irodalmi kapcsolatrendszerré tudja átformálni. Nagy kérdés, hogy ezt vajon szövegei világán belül, vagy kívül érte el. Vagyis: valóban irodalmi vezér volt-e, vagy csak önéletírásaiban és levelezésében írja bele magát e pozícióba. Erre jelenleg nem vagyunk képesek válaszolni. A társadalmi és irodalmi hálózat összefüggéseire azonban egy újabb példával talán rávilágíthatunk.
	Kazinczy Orczy Lőrinccel – egy 1805 előtt írt feljegyzés szerint – bensőséges, familiáris kapcsolatban volt:

„Kabinetjében, hol keresztes mellyel, de mente nélkűl űlt [ti. Orczy Lőrinc – O. L.], a’ franczia Poeták ’s Barcsaijának verseikkel töltöttük az időt, ’s ott a’ köztiszteletű ember a’ „kis fiú”-val ’s „kis barát”-tal leereszkedve szóllott […]. […] Eggy nap’ idegen ruhában jutottam elébe. Kötődött velem esztelenségemen. ’S mit mondana erre anyai Nagy Atyád Bossányi Ferencz, ugymond, ha a’ sírból feltekintene ’s így látna-meg? Ám jó, minthogy veszni indultatok; légyen hát a’ <s−tek> az a’ minek ruháitok mutatja; de szívetek magyar maradjon.”

	Kazinczy azonban nem olvasgatni járt Orczynál, hanem állást keresett. 1783-ban azért látogatta meg Tarnaörsön az abaúji főispánt, hogy az aljegyzővé nevezze ki. Sikertelen álláskeresése helyett sikeres irodalmi kapcsolatáról olvashatunk a [Pályám emlékezete III.]-ban:

„Elővevé Verseit, kézíratban, ’s a’ miket Barcsay Ábrahám íra hozzá és más barátihoz, ’s a’ francziákat, kiknek poetájikat minden más nemzetbelieknél inkább kedvelt. Midőn belé únánk az olvasásba, a’ hajdan’ férfijait és dolgait emlegeté, Prímás Barkóczy Ferenczet, Nyelvünk’ nagy barátját, a’ kettejeknek olly kedves Richwaldszky György Kanonokot, ki a’ Vexátiót írta, ’s nagyatyámat Bossányit, eggykori lovagló pajtását.”
	
	Kazinczy a kultuszépítés nagymestere volt. Amikor Barótiról egy életrajzot jelentetett meg a Magyar Hírmondó, 1786. nov. 25-i számában, így alapozza meg írását:

„Szabó [ti. Baróti Szabó Dávid – O. L.], Rágalmazóinak számoktól, bár akármenynyin légyenek, nem fog elrettenni: érzi önnön érdemét: és ha ezen kívül más bátorításra lenne szüksége: Hazánknak két szent Öregjei, B. Ráday és B. Orczy néki vígasztalására lésznek.”

A két tekintélyes öreget azonban Kazinczy bírta „vígasztalásra”. Mielőtt a cikket elküldte volna a Magyar Hírmondóba, eljuttatta ugyanis Baróti verseit Orczynak és Rádaynak, így késztetve megszólalásra a bárókat, akik a szíves ajándékot természetesen (előre kiszámíthatóan) szíves köszönettel vették. Kazinczy az így megszerzett nyilatkozatokra az életrajz írásakor már úgy hivatkozhatott, mint a „két szent Öreg” legitimáló gesztusára. A két báró nyilatkozatának szövegét és körülményeit azonban nem ismerteti, csak a ’tény’-t. A kultikussá emelt bárók, kultikussá emelik a hozzájuk kötött (huzalozott) Barótit és központi  (erős csomóponti) szerephez juttatják Kazinczyt, aki mindkét fél – a költő és a kanonizátorok – által elismert közvetítőként, egyenrangú partnerként tűnik föl az irodalmi nyilvánosság előtt.
	Kazinczy kiváló szervezői adottsággal és kommunikációs készséggel bírt. Ehhez járult, hogy születése révén egyaránt otthonosan mozoghatott a kassai polgári otthonokban és a bárói kastélyokban. Ráadásult jó időben jelent meg írásaival: Bessenyeiék és az első kiadványok már megteremtették a hazai irodalmi nyilvánosságot. 	Németh László szerint:

„Kazinczyt születése és irodalmi elvei az úri amatőrök s a plebejus irodalmárok közé helyezték. Ő volt köztük a kapocs. Ha az öregek nagylelkűek akartak lenni a fiatalok iránt, először Kazinczy akadt a kezük ügyébe; a Horvát-féle fiataloknak viszont imponált a nagy család fia, a kassai tanfelügyelő, aki elébük ment, s rögtön lebarátomozta őket. Nem kis szó ebben a században, amikor egy Csokonai nevű nótárius öccse semmiképp sem lehetett olyan jó poéta, mint egy császári kamarás.
	Kazinczynak nagyszerű érzéke volt a félig társadalmi, félig szellemi hierarchiához […]. […] Senki sem tud tanítványibb tisztelettudással kopogtatni egy-egy előkelő író ajtaján, valósággal leszedi a lábukról őket. Viszont plebejus társaira annyi tapintattal terjeszti ki doktrínabeli fölényét, hogy azok észre sem veszik, miképp is került Kazinczy a katedrára s ők az iskolapadba.”

IV. Kifutás

A kezdeti évek ismeretségi hálójáról nem rendelkezünk olyan jól vizsgálható anyaggal, mint a későbbi korszakokról: a Kazinczy-levelezés itt még szegényes (másfelől ez jelzés is lehet az indulás nehézségeiről), vizsgálhatjuk viszont e korszakban is az önéletírásokban említett személy- és helyneveket, mint a kapcsolatok jeleit. Tudjuk, hogy egy hálózat kimutatására eleve alkalmatlan a példálózó módszer, ezért dolgozatunk célja jelenleg csupán annyi, hogy felvesse a hálózatokban való gondolkodás lehetőségét. Ami újnak tűnik e rendszerszerű gondolkodásban: a szerkezet milyensége matematikailag és információtechnológiailag értelmezhető. E minőségi megismerés előfeltétele azonban mennyiségi: Barabási és munkacsoportja az informatika óriási adatbázisait (pl. az email- és mobiltelefon szolgáltatók adatait) vizsgálva jutott el elméleti megállapításaiig. Mintahogy Barabási kutatásaihoz, úgy nálunk is az informatikai adatfeldolgozás ad majd elegendő mennyiségű adatot remélhetőleg. Kazinczy levelezésének, kiadott és kiadatlan szöveghagyatékának elektronikus kiadásában már valószínűleg választ kaphatunk az alábbi kérdéseinkre is:
•	Felvázolható-e a levelezés alapján Kazinczy személyes ismeretségi hálózata?
•	Leírható-e Kazinczy pályája, mint a hálózatmodellek ki- és átalakulásának története?
•	Igazolódik-e az a sejtés, hogy Kazinczy közeli rokonainak száma (erős kapcsolat) nem kiemelkedő, de a távoli rokonok száma (gyenge kapcsolat) igen? És hogy éppen e gyenge kapcsolatokban erősebb Kazinczy, mint a versenytársai?
•	Az átírások során létrejött a szövegegységek hálózatában kimutatható-e a komplex hálózatok tulajdonsága?
•	Kimutatható-e az identitásminták hálózatos viselkedése, pl. a visszaigazolások hatása vagy a győztes mindent visz elve?
•	Mikor változik óriáshalmazzá a levelezésben látható kapcsolatrendszer? És ez kimutatható-e abban, hogy az információ mindenkit elér?
•	Az információ átvitele, a csomópont szűrő és irányító funkciója kimutatható-e a hírek nyomonkövetésével a levelezésben?
•	Milyen fejlődő, önszerveződő folyamatok láthatók a levelezésben (gazdag gazdagszik, preferált kapcsolatok stb.)?
•	Mikortól nem véletlenszerűen és/vagy átlagos eloszlást követve növekszik a hálózat, hanem a gazdag gazdagszik elv alapján?
•	Kimutatható-e Kazinczy kapcsolatrendszerében, levelezésében, szövegeiben skálafüggetlenség?
•	Történik-e az idők folyamán szerkezetváltás a hálózat(ok)ban?
•	Kimutatható-e egy határpont, amikortól az őhozzá csatlakozók száma jelentősen megnő? Mikortól lesz ő (ha lesz) a kialakuló hálózat egyik fontos, majd legfontosabb csomópontja?
•	Lehet-e referenciahálózatokat létrehozni pl. Bessenyei, Csokonai, Aranka György és Horváth Ádám vizsgálatával? Van-e lényeges különbség köztük?
•	Felépíthető-e egy eléggé összetett és vizsgálható hálózat Kazinczy levelezőinek a levelezését bekapcsolva és összehuzalozva? Ebben látható-e a skálafüggetlen és/vagy véletlenhálózatok, alhálózatok megléte?
•	És végül: valóban olyan jelentős, befolyásos személy volt-e Kazinczy, mint önmagáról mondja utólag; valóban telefonközpont volt-e, és ha igen, akkor ’analóg’ (egyetlen és nélkülözhetetlen központ) vagy ’digitális’ (a szétosztott központok egyike)?