Debreceni Egyetem

Mezőgazdaság-, Élelmiszertudományi és Környezetgazdálkodási Kar

Kertészettudományi Intézet

A GYÜMÖLCSTERMESZTÉS TECHNOLÓGIÁJA

Szerkesztette:

Dr. Csihon Ádám - Dr. Gonda István

Debreceni Egyetemi Kiadó

Debrecen University Press

2020

Lektorálta:

Dr. Nyéki József

professor emeritus

Dr. Apáti Ferenc

egyetemi docens

A fényképek a szerkesztők felvételei

© Debreceni Egyetemi Kiadó Debrecen University Press, beleértve az egyetemi hálózaton belüli elektronikus terjesztés jogát is

ISBN 978-963-318-859-0

Kiadta a Debreceni Egyetemi Kiadó
Debrecen University Press

Felelős kiadó: Karácsony Gyöngyi

E-könyvesítés: Bátfai Erika

Előszó

Hazánkban ökológiai adottságainknak köszönhetően mintegy 20 mérsékelt égövi gyümölcs eredményes termesztésére van lehetőség. A klimatikus és gazdasági környezet változása miatt azonban ezen gyümölcsfajok köre nem tekinthető állandónak. Vannak nagy hagyománnyal rendelkező gyümölcsfajaink, melyek napjainkban is meghatározó jelentőségűek és várhatóan azok is maradnak a továbbiakban (pl. alma, meggy, szilva, dió). Gyümölcsfajaink egy része viszont sajnos eltűnőben van a termesztésből, köszönhetően a klíma kedvezőtlenebbé válásának és a nagy piaci versenynek (pl. málna, szeder, köszméte, fekete ribiszke). A változás részeként pedig vannak olyan gyümölcsök is, amelyek termesztése iránt az utóbbi időszakban nőtt meg az érdeklődés (pl. bodza, birs, homoktövis, kivi). Bármelyik gyümölcs termesztésébe is fogunk, tevékenységünk csak akkor lesz sikeres, ha azt az adott gyümölcsfaj számára megfelelő termőhelyen, korszerű ültetvényekben, intenzív ápolási műveletekkel, nagy szaktudással végezzük.

Kiadványunkban bemutatjuk a hazai gyümölcstermesztést korábban, vagy jelenleg is meghatározó gyümölcsfajok termesztéstechnológiáját. Törekszünk áttekinteni az egyes fajok termesztésben betöltött jelentőségét, ökológiai igényeit, művelési rendszereit, termesztéstechnológiai elemeit, a betakarítás és a postharvest műveletek szempontjait.

A kiadvány jellegéből fakadóan nem célunk technológiai szintű részleteket bemutatni, hiszen azt megteszik az adott gyümölcsfaj termesztésével foglalkozó szakkönyvek, inkább igyekszünk rávilágítani az egyes fajok sajátosságaira. A Jegyzet információanyagát tekintve épít „A gyümölcstermesztési alapjai” című műre, amely szintén a Debreceni Egyetemi Kiadó gondozásában jelent meg. Munkánkat elsősorban ajánljuk a hazai agrár felsőoktatásban tanuló, gyümölcstermesztés iránt érdeklődő (kertészmérnöki, mezőgazdasági mérnök, agrármérnök szakos) hallgatóknak.

Debrecen, 2020. március 10.

A Szerkesztők

Tartalomjegyzék

Előszó

A technológia fogalma és rendszere a gyümölcstermesztésben

Az alma termesztése

A körte termesztése

A birs termesztése

A cseresznye termesztése

A meggy termesztése

A szilva termesztése

Az őszibarack termesztése

A kajszi termesztése

A dió termesztése

A mogyoró termesztése

A mandula termesztése

A szelídgesztenye termesztése

A fekete bodza termesztése

A szamóca termesztése

A málna termesztése

A szeder termesztése

A ribiszke termesztése

A köszméte termesztése

Felhasznált irodalom

Mellékletek

A technológia fogalma és rendszere a gyümölcstermesztésben

A technológia Gyúró Ferenc (1990) klasszikusnak tekinthető megfogalmazása szerint „a termelés elmélete és gyakorlata”. Ez a megközelítés azt hangsúlyozza, hogy a gyümölcstermesztés technológiájáról csak akkor beszélhetünk, ha az tudományosan, illetve elméletileg megalapozott, tervszerű és rendszerszemléletű gyakorlati megvalósítást feltételez. Konkrétabb megfogalmazás szerint a termesztéstechnológia a kiegyenlítetten magas, jó minőségű termés előállítása érdekében végzett cselekvéssorozat.

A gyümölcstermesztés technológiájának hatékonysága szorosan összefügg a termesztés biológiai, műszaki és ökonómiai tényezőivel, illetve azok ismeretével, alkalmazásával. A termesztés technológiáját tehát komplexen, rendszerszerűen kell megvalósítani.

A gazdaságilag fenntartható, rentábilis gyümölcstermesztés csakis megfelelő termőhelyi adottságok között végezhető. Ismernünk szükséges az adott fajok származását és ezzel összefüggésben az ökológiai igényeit (napfény, hőmérséklet, csapadék, talaj). Rendszeres és magas terméshozamokat ugyanis kizárólag olyan területeken várhatunk, amelyek kielégítik az egyes gyümölcsfélék környezetükkel szemben támasztott igényeit. A klímánk változásával az utóbbi időszakban az optimális termőhelyek szerepe még inkább felértékelődött.

A biológiai tényezők közé sorolhatjuk az alany-, és a fajtahasználatot is, ami az alkalmazott térállással, koronaformával és metszéssel kiegészülve az ültetvények művelési rendszerét jelentik. A művelési rendszer megválasztása alapvetően meghatározza az ültetvények intenzitását, azaz hogy kedvező ökológiai adottságok mellett mekkora terméshozamokat, illetve jövedelmet érhetünk el. A metszésnek, valamint a hozzá kapcsolódó egyéb fitotechnikai műveleteknek (pl. hajtáslekötözés, hajtáscsavarás, rügy feletti bemetszés, stb.) a fák formájának és alakításán túlmenően jelentős szerepe van a termésszabályzásban is. E célt szolgálja a termésritkítás is, amely végezhető kézzel, géppel és vegyszeresen.

A talajerő-gazdálkodás körébe tartozó technológiai elem a talajművelés, a tápanyag-gazdálkodás és az öntözés. Alapvető feladatuk a talaj termékenységének fenntartása, a megfelelő talajszerkezet kialakítása, a vízgazdálkodás javítása.

A növényvédelem fő célja a gyümölcsfák jó egészségi állapotának a megőrzése és a kiváló gyümölcsminőség biztosítása. A hagyományos (konvencionális) növényvédelmi rendszer szerepe egyre kisebb, ezzel párhuzamos növekszik a jelentősége a környezetkímélő integrált, valamint ökológiai (bio, organikus) termesztési formáknak.

A betakarítás a termesztési folyamat végső fázisa, amely során törekedni szükséges a fán megteremtett gyümölcsminőség megőrzésére. Ehhez kapcsolódnak szorosan a postharvest műveletek, az osztályozás, a csomagolás és a tárolás, amelyekkel fő célunk az áru értékének a növelése, az értékesítés lehetőségeinek a javítása.

Éghajlatunk szélsőségesebbé válásával a korszerű ültetvények létesítéséhez ma már hozzátartozik a termésbiztonság javítását célzó berendezések alkalmazása is.A legnagyobb károkat a tavaszi fagyok és a jégesők képesek okozni. Előbbiek kivédésére használható aktív védekezési mód például a fagyvédelmi öntözés, a paraffingyertyás ültetvényfűtés és a szélgépes légkeverés, míg a jégesők ellen jégvédelmi hálóval, jégágyúval védekezhetünk. Cseresznyetermesztésnél jelenthet nagy problémát a gyümölcsrepedés és a madárkár, amit fóliatakarással és hálóborítással előzhetünk meg. Emellett a termésbiztonságot szolgálja az irányított méhmegporzás alkalmazása is, ami méhcsaládok telepítését jelenti a gyümölcsösökbe.

A gyümölcstermesztés technológiájára az elmúlt két évtizedben az iparszerű változások jellemzőek. Ez megmutatkozik a koronaformák szerkezetének egyszerűsödésében, azaz az aktív koronarészek életkorának csökkenésében, a korona metszési, illetve fenntartási fogásainak egyszerűsödésében. Ugyanakkor ezzel párhuzamosan megtöbbszöröződött a technológiai beavatkozások lehetősége, illetve száma, amelyek a termés nagyobb mennyiségének és minőségének biztosításához elvégzendőnek tekinthetők. A kisebb faméretek miatt gazdagabb tehát a lehetséges beavatkozások tárháza, ugyanakkor az ökonómiai kényszer következtében azok alkalmazása is gyakoribbá válik.

A termesztéstechnológiában elsőrendű fontosságúvá vált az ökonómiai tényezők, a gazdaságosság figyelembe vétele. Ennek ellenére azonban sajnos ültetvényfelületünk nagy részére jellemző a technológiai elmaradottság. Terméshozamaink országos átlagban gyümölcsfajtól függően 20-60%-al alacsonyabbak, mint ami a gazdaságos, jó színvonalú termelésben elvárható (1. táblázat). Ennek legfőbb okai a tőkehiány (extenzív termelés, korszerűtlen művelési rendszerek), a szaktudás és a háttértámogatás hiánya (elavult termesztéstechnológia, technológiai hibák nagy száma), valamint az időjárási káresemények növekvő gyakorisága. Precíziós termesztésről pedig részben ezen tényezők, részben pedig a gyümölcságazat sajátosságai miatt egyelőre nem is igazán beszélhetünk. Becslések szerint a 80 000 hektáros ültetvényfelületünk kb. 50%-a korszerűtlen, potenciálisan versenyképtelen, amelyeket a támogatások tartanak életben. Mintegy 25% jelenleg nem eléggé hatékony, de fejleszthető, míg szintén 25% tekinthető igazán professzionális, versenyképes felületnek (kb. 200-300 termelő vállalkozás). Utóbbi profi gazdaságaink képesek az európai vezető országok termésátlagainak elérése is.

1. táblázat: A hazai gyümölcságazat teljesítménye nemzetközi viszonylatban (Forrás: KSH (2018), FAO (2020) adatok alapján saját szerkesztés)

Hazai termőterület (ha)

Hazai termésmennyiség (t)

Hazai országos termésátlag (t/ha)

Hazai profi gazdaságok termésátlaga (t/ha)

Európai top termelő országok termésátlaga (t/ha)

Alma

25 000

400 000 - 600 000

19,8

40-60

49,2

Körte

2300

15 000 - 30 000

13,8

20-25

33,0

Cseresznye

2800

10 000 - 15 000

5,6

10-15

15,2

Meggy

14 000

60 000 - 80 000

4,7

15-20

7,5

Szilva

6500

60 000 - 70 000

8,3

20-30

17,4

Őszibarack

3500

40 000 - 60 000

11,0

15-20

20,5

Kajszi

5400

20 000 - 40 000

5,4

15-20

14,3

Dió*

7000

6000 - 8000

1,5

3,0

4,3

Bodza

6500

15 000 - 16 000

2,5

10-15

-

Szamóca**

800

4000 - 7000

10,8

15-20

32,1

Ribiszke***

1100

3000 - 4000

6,9

8-10

11,3

Málna

200

1000 - 1300

3,6

10-15

11,6

* A termésmennyiség héjas dióra vonatkozik

** A termésátlagok szabadföldi termesztésre vonatkoznak

***A termésátlagok a piros ribiszkére vonatkoznak

A hazai gyümölcstermesztésben a versenyképesség növelés egyetlen érdemi módja egyértelműen a magas fajlagos hozamok elérésében rejlik. A nagy termésmennyiségek mellett ugyanakkor egy időben szükséges biztosítani a piac által elvárt minőséget, valamint a nagy termésbiztonságot is. Kiegyenlített magas hozamokat és jó termésminőséget hosszú távon minden ágazatban csak tőkeigényes intenzív művelési rendszerrel lehet elérni. Szükséges tehát az intenzív ültetvények létesítése, a nagy hozamú fajták használata, az ültetvények öntözése, a termesztéstechnológia precíz végrehajtása, az időjárási káresemények elleni védelmi technológiák alkalmazása. Mindez csak nagy szaktudással, korszerű ismeretek birtokában valósítható meg.

Az alma termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

Az alma (Malus domestica) a legnagyobb arányban termesztett mérsékelt égövi gyümölcsfaj, amely a gyümölcsfogyasztásban is kiemelkedő szerepet játszik. Beltartalmi értékei alapján a legharmonikusabb és a legértékesebb gyümölcsfajok közé tartozik.

A világ éves gyümölcstermése 870 millió tonna körüli. Az alma 86 millió tonnával ennek a mennyiségnek kb. 10%-át jelenti, amivel a banán mögött a második legnagyobb mennyiségben termelt gyümölcsfaj. Az évi átlagos 2-4%-os volumennövekedése meghaladja a világ népességének növekedési ütemét, ebből fakadóan a gyümölcs iránti keresletet is. Az elmúlt időszak termelésbővüléséhez elsősorban a fejlődő országok teljesítménye járult hozzá, mint Kína, India, Brazília és Törökország. A termés több, mint fele Ázsiából származik (62%), majd Európa (20%) és Amerika (13%) következik a kontinensek sorában. A növekedés fő motorja Kína, amely egymaga teszi ki a világon előállított alma 49%-át (2. táblázat). Az Európai Unióban kb. 12 millió tonna alma terem, legjelentősebb almatermesztő országává az elmúlt időszakban évi 3,0-4,0 millió tonnás termésével Lengyelország lépett elő. Az alkalmazott technológiai színvonal és előállított mennyiség vonatkozásában kontinensünkön még kiemelendő Olaszország, Franciaország és Németország termelése is.

2. táblázat: A világ legjelentősebb almatermesztő országai (FAO, 2017-2018)

millió tonna

%

millió tonna

%

1.

Kína

40,3

47,7

13.

Üzbegisztán

1,1

1,3

2.

USA

4,9

5,8

14.

Németország

0,9

1,1

3.

Törökország

3,3

3,9

15.

Dél-Afrikai Köztársaság

0,9

1,0

4.

Lengyelország

3,2

3,8

16.

Észak-Korea

0,8

1,0

5.

Irán

2,5

2,9

17.

Marokkó

0,8

0,9

6.

India

2,3

2,7

18.

Japán

0,7

0,9

7.

Olaszország

2,2

2,6

19.

Egyiptom

0,7

0,8

8.

Chile

1,8

2,1

20.

Mexikó

0,7

0,8

9.

Franciaország

1,7

2,0

21.

Argentína

0,6

0,7

10.

Oroszország

1,7

2,0

22.

Spanyolország

0,6

0,7

11.

Ukrajna

1,3

1,5

23.

Magyarország

0,6

0,7

12.

Brazília

1,3

1,5

24.

Fehéroroszország

0,5

0,6

Az alma hazánk legjelentősebb gyümölcsfaja, összes gyümölcstermésünk 60-65%-át teszi ki. Az elmúlt években az ágazat folyamatos zsugorodásának lehettünk tanúi, az ezredforduló környékén meglévő mintegy 41 ezer hektár ültetvényből mára mindössze 25 ezer hektár maradt. Rövidtávon reális veszély, hogy az almatermesztés területi mérete 10-15 ezer hektárra csökken, ugyanis a kivágásokat nem követi kellő ütemben a termőalapok megújítása. Ültetvényeink meghatározó része (17 ezer ha) Szabolcs-Szatmár-Bereg megyében található, amely mellett még jelentős Borsod-Abaúj-Zemplén és Hajdú-Bihar megye termelése is (1. ábra).

1. ábra: Almatermesztésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

A rendszerváltás előtti években az alma termesztésének volumene egyes években elérte az 1,0-1,2 millió tonnát is, ami az utóbbi 10-15 évben 400-600 ezer tonna körül stabilizálódott. Ez a mennyiség viszont 300 és 950 ezer tonna között ingadozott (2. ábra). A nagy szélsőségek felhívják a figyelmet a rossz termésbiztonságra, ami a piacépítés és a piacmegtartás alapvető akadálya.

Becslések szerint almaültetvényeink 40%-a korszerűtlen, versenyképtelen, amelyeket csak a támogatások tartanak életben. További 40% változó sikerrel művelt, kétes jövőjű, míg mindössze 20%-a korszerű, magas színvonalon művelt. Emellett az almatermés hazai hasznosítása is páratlanul gyenge, ugyanis a gyümölcs csupán 20-30%-a étkezési minőségű (150-200 ezer tonna), 70-80%-a pedig ipari alma (300-350 ezer tonna). Almafogyasztásunk is jelentősen visszaesett, az 1980-as évek 30 kg/fő/év feletti értéke mára 10 kg/fő/év értékre csökkent.

2. ábra: Az alma termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

Ültetvényeink jelentős része (27%) elöregedett, 30-40 éves korúak, melyek a 70-es években létesültek, keleti export piacra szánt étkezési telepítések (3. táblázat). A kéthasznú ültetvények étkezési céllal lettek telepítve, de az alacsony szintű ráfordítások vagy az életkoruk miatt a hozam 50-70%-át léalmaként értékesítik. Az ezredforduló környékén csaknem 5-10 ezer hektár ilyen ültetvény létesült, amelynek termelési költsége alacsonyabb, mint az intenzív ültetvényekben termesztett étkezési almáé, ami zavarokat okoz a friss piacon. Az ipari célültetvények kizárólag ipari almát előállító ültetvények, melyek telepítésüktől kezdve 100%-ban léalmát állítanak elő. Céljuk magas ráfordításokkal a minél magasabb hozamok előállítása. A feldolgozóipari alapanyag 27%-át fedezik ezek az ültetvények. Az étkezési célú ültetvények friss piaci értékesítés céljából létesülnek, ennek ellenére jelenleg ezen ültetvények hozamának is csupán 65%-a értékesül étkezési almaként, 35%-a pedig léalma.

3. táblázat: A magyarországi almaültetvények területének megoszlása termesztési cél szerint (Forrás: Tóth-Kurmai, 2018)

Terület (ha)

Megoszlás (%)

Öregedő ültetvények

7 000

27

Kéthasznú ültetvények

10 000

39

Ipari célültetvény

4 000

15

Étkezési célú ültetvények

5 000

19

Összesen

26 000

100

A hazai almaágazat számtalan problémával küszködik, amely az alábbiak szerint foglalható össze:

- ültetvényeink jelentős része elöregedett, legalább 15 ezer hektár korszerűtlen ültetvény szorulna azonnali cserére,

- a termesztők polarizálódtak; a nagyszámú, elaprózódott ültetvényfelülettel rendelkező termelővel szemben csak kevés számú tehetős, jó infrastruktúrájú termesztő áll,

- elavult az ültetvények fajtahasználata, hiányoznak a korszerű, jól színeződő almafajták,

- hiányzik a termelői összefogás képessége, ezzel szemben a kereskedőket szoros együttműködés jellemzi,

- a szakmai szervezetek érdekérvényesítő képessége alacsony, lehetőségeik erősen korlátozottak,

- a kutató intézetek a teljes ellehetetlenülés, illetve a megszűnés állapotába kerültek,

- a globális klímaváltozásból adódóan az elmúlt években jelentősen csökkent a termésbiztonság.

A nehéz helyzetben lévő hazai almatermesztés megújulását, a rövid- és hosszú távú gazdaságosság megteremtését az intenzív ültetvények széleskörű elterjedése jelentheti. Intenzívnek akkor nevezhető egy ültetvény, ha korszerű termesztéstechnológiával nagy jövedelmet állítunk elő. Ennek összetevői a korai termőre fordulás, nagy termésátlag, kiváló minőségű gyümölcsök magas aránya, hatékony élő és gépi munka.

Almatermesztésünk jövedelmezőségén a jelenlegi 20 t/ha-os átlagos termésmennyiség 45-50 tonnára való emelésével javíthatunk:

- gyenge növekedésű alanyokon álló (M.9, M.26), nagy állománysűrűségű (2500-4000 fa/ha), karcsú orsó koronájú, intenzív ültetvények telepítése (1. kép),

- korszerű, piaci trendekhez igazodó fajták használata,

- elengedhetetlen az elégtelen mennyiségű csapadék pótlása,

- diagnosztikai módszereken alapuló tápanyag-utánpótlás alkalmazása,

- a gyümölcsök optimális méretét elősegítő termésritkítás elvégzése,

- termésbiztonságot növelő védelmi berendezések alkalmazása.

Ökológiai igény

Az alma a mérsékelten hűvös, csapadékos és a nem túl hideg telű klímát kedveli. Hazánk kontinentális éghajlati adottságai miatt több vonatkozásban kedvezőtlennek tekinthetők. Kemény, hideg teleken, aszályos nyarakon gyakran szenvednek az almafák. Emellett tavasszal, virágzás idején nagy a veszélye a fagykár kialakulásának, de az őszi és téli fagyok is okozhatnak jelentős károkat.

Az alma közepesen fényigényes növény, a hazai napfénytartam a termesztéséhez kedvezőnek tekinthető (1800-2200 óra).

Az alma a talajjal szemben nagyfokú toleranciát mutat, változatos talajadottságok mellett is eredményesen termeszthető. Legkedvezőbbek számára a 6,0-6,5 pH-jú, 1-3% humusztartalmú, homokos vályog és vályog talajok. Emellett fontos a talaj jó levegőtartalma és tápanyag-szolgáltató képessége is.

Az alma éves vízigénye 700-800 mm, a természetesen lehullott csapadékon túlmenően tehát 200-250 mm pótlása szükséges hazánkban.

Termesztésére legkedvezőbb területeink hazánkban a Zalai-dombság, az Alpokalja, a Felső-Tisza vidéke, habár a legnagyobb termőterülete mégis Szabolcs-Szatmár-Bereg-megyében alakult ki.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

Hazánkban az 1940-50-es évek ültetvényeiben az igen erős növekedésű magonc alany alkalmazása volt az általános. Az 1960-as évek telepítéseiben a magonc alanynál gyengébb növekedési erélyű M.4 alany dominált. Az 1980-as évektől jelentek meg hazánkban is a középerős növekedésű MM.106 alany, illetve a féltörpe és törpe növekedést lehetővé tevő M.26 és M.9.

Intenzív almatermesztésben kizárólag törpe (M.9) és féltörpe (M.26) alanyokat alkalmazunk. Ezen alanyokon a fák a telepítés után már az 1-2. évben teremnek, a 4. évben pedig már közel teljes termést adnak. Öntözés és támrendszer a fák számára feltétlen szükséges. Az ültetvény termőképessége 13-15 év után jelentősen csökken, így az kivágásra szorul. Középerős növekedésű (MM.106, MM.111) alanyokkal félintenzív, illetve ökológiai termesztésben lehet találkozni.

Fajtahasználat

Napjainkban igen gazdag fajtakínálat áll az almatermesztők rendelkezésére, a világ almatermesztését ugyanakkor döntően továbbra is csak néhány úgynevezett világfajta határozza meg (’Golden Delicious’, ’Red Delicious’, ’Gala’, ’Jonagold’). Ezen fajtakörök a hazai ültetvényekben is megtalálhatók. Legjelentősebb termesztett almafajtánk azonban a ’Jonathan’ fajtától származó ’Idared’ (3. ábra), amely könnyű termeszthetőségének köszönhetően népszerű a termelők körében, valamint a gyümölcs savas karaktere megfelel a hazai ízlésvilágnak. A jelenlegi és a közeljövőben is várható tendenciák alapján fajtaszortimentünk valószínűsíthetően továbbra is a meglévő főbb fajtakörökre fog alapozódni, viszont előnyben részesülnek majd a jobb színeződéssel rendelkező változatok.

3. ábra: A hazai almatermesztés fajtaszerkezete (KSH, 2018)

Egy korszerű almafajtának számos elvárást kell teljesítenie mind termesztői, mind piaci szemszögből megközelítve. A termesztés gazdaságossága szempontjából kritikusan fontosnak tekinthető a rendszeresen magas hozamoknak (50-70 tonna/ha) az elérése, ami mellett alapvető elvárásnak számít a 70-85 mm közötti, egyöntetű gyümölcsméret is. A kétszínű fajtáknál elengedhetetlen a 70-80%-ot meghaladó fedőszín-borítottság és a jó fedőszín-intenzitás, illetve a genetikailag stabil színeződés (2. kép). Az érési idő tekintetében kedvezőnek mondhatók a ’Gala’ előtt, valamint a ’Gala’ és a ’Golden’ között érő fajták, amelyek magasabb áron értékesíthetők. Munkaszervezési szempontból lényeges a hosszú batakarítási ablak is. Fontos a fajta jó tárolhatósága, pultontarthatósága, valamint hogy a kedvező beltartalmi értékeit, organoleptikus tulajdonságait őrizze meg a fogyasztás idejéig. A fajta termeszthetőségét a korona alakíthatóságán, fenntarthatóságán keresztül nagyban meghatározzák annak növekedési sajátosságai is. A fánkénti gyümölcsterhelés beállítása szempontjából fontos a fajta ritkításra való reagálása. A termesztést továbbá nagyban megkönnyíti a betegségekkel, állati kártevőkkel szembeni kisebb fogékonyság, esetleg tolerancia, rezisztencia tulajdonság.

A kórokozókkal szembeni hatékonyabb védekezés céljából integrált és ökológiai termesztésben is célszerű a rezisztens vagy toleráns, kevésbé érzékeny fajtáknak a használata. A rezisztens fajták nagyobb része (pl. ’Topaz’, ’Liberty’, ’Florina’, ’Remo’, ’Reanda’) a vadalmából való származása miatt beltartalmi értékeiket illetően nem versenytársai a világfajtáknak. Többségük a varasodással és/vagy a lisztharmattal szemben ellenálló, egyéb betegségekre viszont érzékenyek lehetnek. Fontos megjegyezni, hogy a rezisztens fajták nem ellenállóak az állati károsítókkal szemben sem, védekezni ellenük tehát feltétlen szükséges. Hazánkban más országoktól eltérően a rezisztens fajtacsoportba tartozó fajták aránya igen magas (27%), köszönhetően az ipari hasznosítás nagy mértékének. Az elmúlt időszakban ugyanakkor egyre nagyobb az igény az étkezési minőséget kielégítő rezisztens almafajták iránt is, amelyek a betegség ellenállóság mellett egyben ízletesek és tetszetősek is (3. kép).

Perspektivikus alma fajtakörök, fajták a hazai termesztésben:

- Gala fajtakör: ’Gala Venus Fengal’, ’Gala Decarli-Fendeca’, ’Galaval’

- Jonagold fajtakör: ’Wilton’s Red Jonaprince’, ’Jonagored’

- Golden Delicious fajtakör: ’Golden Reinders’

- Red Delicious fajtakör: ’Jeromine’, ’Red Chief’, ’Super Chief’

- egyéb fajták: ’Red Idared’, ’Pinova’

- rezisztens fajták: ’Inored Story’, ’Crimson Crisp’, ’Galiwa’, ’Bonita’

Térállás

Intenzív almaültetvényekben karcsú orsó koronaformán M.9-es és M.26-os alanyokon a talaj típusától és a fajta növekedési erélyétől függően 3,5-4,0 m x 0,7-1,0 m-es térállást alkalmazunk (2500-3400 fa/ha). Szuper orsó koronán kizárólag M.9-es alanyon 3,5-3,7 x 0,7-0,8 m sor-, és tőtávolság használatos (3400-3700 fa/ha). Félintenzív, illetve ökológiai ültetvényekben MM.106-os, valamint MM.111-es alanyon szabad orsó koronán 5,0-6,0 m x 2,0-3,0 m térállást alkalmaznak leggyakrabban (555-1000 fa/ha).

Koronaforma

Intenzív almaültetvények perspektivikus koronaformáinak a karcsú orsó és szuper orsó tekinthető. Félintenzív termesztésben, valamint ökológiai gazdálkodás esetén a szabad orsó korona alkalmazása elterjedt. A szabad, a karcsú és a szuper elnevezések a növekvő intenzitást és a kisebb, illetve keskenyebb korona méretek irányába történő változást jelzik. Mindhárom koronaforma központi tengellyel rendelkezik, eltérések a fa szélességében, illetve a tengelyen lévő oldalelágazások életkorában mutatkoznak.

A szabad orsó korona alsó részén 3-5 oldalelágazás található, továbbá a központi tengelyen – a karcsú orsótól eltérően – 3-4 elágazásból álló második emeletet alakítunk ki az erős növekedés levezetésére (4. kép). Alakításához lekötözéseket, illetve metszőollót egyaránt használunk. Napjainkban félintenzív, valamint ökológiai művelésű ültetvényben alkalmazzák. A fák élettartama 20-25 év.

A karcsú orsó korona elágazásai alulról-felfelé haladva fokozatosan rövidebbek, a fa egésze kúp alakú (5. kép). A törzs magassága 70-90 cm, a fák magassága 3,0-3,5 méter, melyeket támrendszer mellett nevelünk. A fák termőfelületét az alsó alapi, legtöbbször véglegesen, a fák élete végéig megmaradó vázágak, valamint a központi tengelyen lévő 2-4 éves korú gallyak jelentik. A fák élettartama 15-17 év.

A szuper orsó koronaformára jellemző, hogy a domináns központi tengely teljes hosszában hasonló vastagságú oldalelágazásokat alakítunk ki és tartunk fenn az ültetvény teljes élettartama alatt (6. kép). Az ilyen típusú koronaforma inkább hengeres, mint kúpos jellegű. Az ültetvény beruházási értéke igen magas. A fák élettartama 12-14 év.

Metszés

Metszéssel szabályozzuk a korona minél jobb megvilágítottságát, a fa kívánt magasságát és szélességét, a korona szerkezetét. Metszéssel biztosítjuk az erő és munkagépek szabad mozgását, a harmonikus növekedési és terméshozási folyamatokat, azaz a jó növényi kondíció megteremtését. A téli metszést lombhullástól rügyfakadásig, -5 oC feletti hőmérsékleten lehet végezni.

A korábbi évtizedekhez képest a faméretek csökkenésével mára egyszerűbb metszésmódokat alkalmaznak. Jellemzővé vált a karos ollók használata, amely egy nagyvonalúbb, kevésbé részletgazdag metszést tesz lehetővé. Nagyobb lett a gyakorisága a ritkító jellegű metszéseknek, termőfákon visszametszést szinte kizárólag az elnyurgult részeken, illetve térfogatkorlátozási céllal végzünk.

Általános metszési alapelvek:

- határozott, domináns központi tengely nevelése,

- Zahn-törvények betartása (tengely/elágazás vastagság),

- a tengelyen 2-4 éves korú gallyak fenntartása (karcsú és szuper orsó),

- kúposodó (szabad, karcsú orsó) vagy henger forma (szuper orsó) fenntartása (7-8. kép),

- a korona alsó és középső részén csonkos metszés végzése,

- a korona felső részében tépések, szakítások végzése,

- a tetőt igyekezzünk „kihegyezni”, azaz egy ún. végálló (a metszés után megmaradó legfelső) elágazásra visszavágni,

- rövid termőrészek (dárda, nyárs) és a vesszők egymáshoz való optimális aránya: 3:1,

- metszést kiegészítő fitotechnikai műveletek széleskörű alkalmazása,

- téli metszés után nagyobb sebek kezelése,

- nagyobb elágazások eltávolításánál vízszinteshez közeli metszlap meghagyása (9. kép),

- termőre fordulás előtt hajtásválogatás (május második fele-június) (10-11. kép),

- termőre fordult fákon nyári metszés a szüret előtt 2-3 héttel (12-13. kép).

Termesztéstechnológia

Gyümölcsritkítás

A termőfelület kialakítása után a termőegyensúly fenntartásában mára a gyümölcsritkítás azonos, egyes esetekben több szerepet kap, mint a metszés vagy más fitotechnikai eljárások. Ennek oka, hogy a termesztésben igen nagy biológiai potenciálú fajtákat termesztünk, amelyek gazdag virágrügy állományuknak köszönhetően jóval több gyümölcs kötésére (kialakítására) képesek, mint amennyit minőségromlás és a következő évi magas termés lehetőségének kockáztatása nélkül kinevelni képesek lennének (14. kép). Az almánál leggyakrabban kombinálják a vegyszeres és a kézi ritkítási módszereket.

A vegyszeres gyümölcsritkítás elvégzését az almánál a centrifugális virágnyílás teszi lehetővé, amelynek köszönhetően a termőrészekből képződő virágok közül a középső, a királyvirág nyílik először, amelyből nagyobb méretű gyümölcs is fejlődik, mint az őt körülvevő gyümölcsök (15. kép). Vegyszeres beavatkozásra ma már széleskörűen használják a maró, perzselő hatású ATS-t (ammónium-tioszulfát), mely a célfelületre kijuttatva vizet von el a környezetétől, kiszárítva ezáltal a virágkezdeményeket. Kijuttatására legalkalmasabb a középvirágok nyílása utáni 2-3. nap. Csapadékos, nedves időben használata nem lehetséges.

Vegyszeres ritkítás céljából növényi hormonok (auxin, citokinin, etilén) is alkalmazhatók. Az auxin hatású készítményeket (alfa-naftil-ecetsav, alfa-naftil-acetamid) 5-7 mm, a citokinin hatásúakat (benziladenin) 8-16 mm, az etilén hatásúakat pedig 18-22 mm-es gyümölcsátmérő mellett használjuk. Valamennyi hormonális készítmény adott időjárási körülmények megléte mellett képes kifejteni optimális mértékű ritkító hatását.

Jelenleg még nem terjedt el a gyakorlatban a mechanikai virágritkító gépek alkalmazása (16. kép). A függőleges tengelyű, damilos fésűrendszerrel működő gépek szuper orsó jellegű, „egyenes oldalú” fákon képesek hatékonyan virágritkítást végezni.

A kézi gyümölcsritkítást nagy munkaerő igénye miatt önmagában ma már nem, csak a vegyszeres ritkítást korrigálásaként végezzük. Kézi ritkításánál először eltávolítjuk a növekedésükben elmaradott, deformált, károsodott gyümölcsöket, majd a csokrosan, egymással érintkező gyümölcsöket. Nagy gyümölcsterhelés esetén azonban szükség lehet a méretes, ép gyümölcsök ritkítására is (17. kép).

A gyümölcsritkítás mértékének megállapításához az intenzitás mértéke, a fák mérete, az alkalmazott fajta adhat támpontot. Intenzív termesztésben karcsú orsó és szuper orsó koronán fajtától és a fák magasságától függően, 45-55 tonna/ha-os hozamokat megcélozva 100-120 db gyümölcs fánkénti meghagyása jelentheti az optimumot (4. táblázat). A ritkítás során arra kell törekedni, hogy a termőrészekből képződő gyümölcscsokrokon belül egy darab, lehetőleg a középső, királyvirágból fejlődő gyümölcs maradjon meg.

4. táblázat: A tervezett hektáronkénti termésmennyiséghez szükséges fánkénti gyümölcsszám (Forrás: Gonda-Fülep, 2011)

Fajta

Tervezett termésmennyiség (t/ha)

Alma (db/1 kg)

Fánkénti gyümölcsszám (db)

Golden Delicious

50

5

100

Gala fajtakör

45

6

108

Jonagold fajtakör

55

4,5

100

Idared

55

4,5

100

Pinova

50

5,5

110

Red Delicious fajtakör

45

4,8

85

Mutsu

55

4,5

100

Granny Smith

55

5,5

120

Talajművelés

Az ültetvényekben ugar vagy mechanikai művelést ma már egyre kevésbé alkalmazunk, főleg csak laza homoktalajokon fordul elő a talajnedvesség megőrzése miatt. Integrált termesztésben a sorközök gyepesítése, illetve a facsíkok vegyszeres vagy mechanikai gyomirtása jellemző (18. kép). A sorközök takarására kedvezőbb a természetes gyomvegetáció meghagyása és gondozása, amely jobban ellenáll a szárazságnak. A fűtakarót a lehullott csapadékmennyiségtől függően 5-10 alkalommal szükséges évente kaszálni.

A fasávok kezelésére a talajtakarás a legkedvezőbb ápolási mód. 10-15 cm vastagságú szalmával és fakéreggel végzett takarás ideális körülményeket teremt a gyökérzet tevékenységéhez, javítja a víz és tápanyag-ellátottságot, kedvezőbb lesz a talajhőmérséklet.

Tápanyag-utánpótlás

Az alma a tápanyagokat közepesen vagy gyengén hasznosító növények csoportjába sorolható. Az ültetvények a gyümölccsel, mint fő termékkel viszonylag kis mennyiséget vonnak ki a talajból.

A telepítés előtt talajvizsgálatokra alapozott feltöltő trágyázást végzünk foszfor, kálium, szükséges esetén kalcium és magnézium hatóanyagú műtrágyákkal. Emellett kedvező lehet a nagyadagú (50-100 t/ha) szervestrágyázás is, amivel jelentősen javíthatjuk a talajéletet. Kedvező termőhelyi adottságok esetén a telepítés utáni 2-3 évben további P, K, Ca, Mg adagolása nem indokolt.

Termőkorban talajvizsgálatokra (3-4 évente), levéldiagnosztikára (minden évben), valamint a terméskivonására alapozott, racionális környezetkímélő növénytáplálást végzünk. Nitrogénből kedvező talajtermékenység esetén évente hektáronként 50-70 kg nitrogén hatóanyag lehet szükséges. Ha kevesebb, mint 45-50 kg/ha hatóanyagok kell kijuttatni, akkor egy adagban, kora tavasszal, vagy kora ősszel végzünk trágyázást. Ha ennél több hatóanyag szükséges, akkor legalább két részletben (kora tavasszal, szüret után) trágyázunk. A foszfor és káliumtrágyázás alapja az őszi trágyázás.

Az almaültetvények éves K-elvonása 60-90 kg/ha-ra tehető.

Az almafák kifejezetten érzékenyek a talaj Ca-tartalmára (19. kép). A hiányos kalcium-ellátottság fiziológiai és tárolási betegségekben mutatkozik meg, amely elsősorban a kis humusztartalmú, savanyú homoktalajokon gyakori. A talaj kedvező mészállapotának elérése érdekében a savanyú talajú ültetvényeket talajjavításban, valamint mésztrágyázásban kell részesíteni. A gyümölcsök Ca-ellátottságát emellett évi 4-6 alkalommal kalcium tartalmú permettrágyázással szükséges javítani. Gyenge talajtermékenység esetén a mikroelemek közül vas-, cink-, és bórhiány megjelenésére lehet számítani. A bórellátottság eredményesen javítható virágázás alatti bóraxos permetezéssel, míg a vashiány kelát típusú vegyületekkel kezelhető.

A tápelemek kijuttatásának korszerű módja a tápoldatos öntözés, amellyel szabályozható a tápanyag kijuttatás ideje és helye, egyenletes tápanyagfelvétel biztosítható, a tápanyagok közvetlenül a gyökérkörnyezetbe jutnak, valamint csökken a környezetterhelés.

A növények lombozaton keresztüli kiegészítő táplálása napjainkra a tápanyag-utánpótlási gyakorlat szerves részévé vált. A föld feletti hajtásrendszerre kijuttatott természetes eredetű tápanyag-készítmények, a biostimulátorok hatóanyagainak révén mérséklik a növényekre ható abiotikus stresszhelyzeteket. Jelentős növénykondicionáló, azaz erőnlétfokozó tulajdonsággal is rendelkeznek, aminek pozitív hatása a termésmennyiség növekedésében és a minőség javulásában is megmutatkozik. A növények felületére permetezett biostimulátorok kiváló kiegészítői lehetnek a szerves- és műtrágyák erőnlétjavító és hozamnövelő hatásának.

Öntözés

Öntözés nélkül intenzív almatermesztést nem lehetséges megvalósítani, ennek ellenére a hazai almaültetvények mindössze 20%-a öntözött. Az intenzív ültetvényekben, M.9, M.26 alanyon az extenzív fákhoz viszonyítva korábbi és rendszeresebb vízpótlásra van szükség, az öntözési szezon gyakorlatilag felöleli a teljes vegetációs időszakot.

Az öntözés gyakoriságát és a vízadagokat a talajban elhelyezett nedvességmérő szenzor adataira célszerű alapozni (pl. tenziométer). Az öntözési módszerek közül hazánkban legelterjedtebb a víztakarékos csepegtető öntözőrendszer. Az esőztető öntözőberendezés egyéb, speciális célokra is használható lenne (fagyvédelem, színező öntözés, frissítő öntözés), de nagy vízigénye miatt nem elterjed módszer.

Az elmúlt időszak csapadékszegény téli és tavaszi időszakainak köszönhetően az öntözést már pirosbimbós állapotban szükséges lehet elkezdeni. Ezt követően sziromhullásig egyenletes, bőséges vízkészlet, „luxusvízellátottság” biztosítása célszerű a fák részére az optimális terméskötődéshez és a sejtosztódás folyamataihoz.

A legvízigényesebb periódusnak június eleje – szeptember második dekádja tekinthető, amikor a fáknak a gyümölcsök nevelése mellett a következő évi termőrügyek képzésére is vizet és tápanyagot kell fordítaniuk. A szüret megelőzően 2-4 héttel még erőteljes a gyümölcsök növekedése, így a vízkijuttatással segíthetjük a gyümölcsök méretnövekedését. Homoktalajokon kisebb mennyiséget gyakrabban, vályog vagy agyagos talajokon pedig nagyobb vízadagokat ritkábban célszerű adagolni.

Átlagos évben 250-350 mm csapadékot kell pótolnunk a fák részére. A július közepén érő fajtáknak 250 mm öntözési igényük van, az október közepén érő fajtáknak pedig 350 mm vizet szükséges pótolni.

Növényvédelem

A termesztési mód alapján hagyományos, integrált és ökológiai védekezési formában részesíthetjük az ültetvényt. A környezettudatos, fenntartható szemlélet elveinek napjainkban utóbbi kettő termesztési mód felel meg. Az integrált növényvédelem valamennyi növényvédelmi eljárás egységes rendszere, amelyben a védekezési döntések a mindenkori károsító helyzet, s a hasznos antagonista szervezetek figyelembevételével történnek. Ez a növényvédelmi rendszer nem törekszik a károsítók teljes kiirtására, csak a gazdaságos kártételi küszöbszint alatt tartására. A károsítók elleni védelem együtt kell járjon a természetes ellenségek védelmével és tevékenységük támogatásával. A fertőzési források megsemmisítéséhez, valamint a fertőzési gócok felszámolásához pedig. ha lehetséges, a mechanikai védekezési eljárásokat kell előnyben részesíteni.

Az ökológiai (bio) termesztés módszerei sok tekintetben megegyeznek az integrált védekezésnél alkalmazott eljárásokkal, az itt alkalmazott előírások, megkötések azonban jóval szigorúbbak. Míg az integrált termesztésben lehetséges a szintetikus úton előállított vegyszerek, műtrágyák szükségszerű alkalmazása, addig a biológiai védekezésben kizárólag természetes eredetű anyagok használata engedélyezett.

Az integrált almatermesztésben évjárattól függően 15-25 vegyszeres beavatkozás is szükséges lehet a kórokozók és kártevők elleni védelemben, míg az ökológiai termesztésben a rendelkezésre álló készítmények kisebb hatásfoka miatt akár ennél is több, 25-30 kezelés is szükséges lehet. Fontos kihangsúlyozni azonban, hogy mindkét termesztési rendszer a növényvédelemi beavatkozásokra csak végső esetben alapoz, ha más védekezési módszerekkel (biológiai, biotechnikai, mechanikai) a károsítás nem hárítható el. Emellett kiemelt jelentőségűek a növényvédelem hatékonyságát növelő ápolási munkák is, melyek alkalmazásával jelentősen csökkenthetők a vegyszeres beavatkozások:

- Alapvető a harmonikus növekedés és terméshozás biztosítása (optimális metszés, tápanyag-utánpótlás, öntözés), azaz a jó kondíció.

- Szellős napfény-, és permetléjárta koronaszerkezet és koronaméret kialakítása.

- Mechanikai védekezések: a lisztharmatos hajtásvégek, tűzelhalás okozta fertőzések eltávolítása, levéltetűs kolóniák lemetszése, gyümölcsmúmiák leszedése és megsemmisítése (20. kép).

- A téli, télvégi metszést követően kéregkaparás az áttelelő károsítók ellen, a kaparék elégetése.

- Metszés utáni sebkezelés a gombák és baktériumok, illetve a vértetű megtelepedésének elkerülésére.

- Téli nyesedék kivonása vagy aprítás után talajba dolgozása.

- Az őszi lehullott lomb összegyűjtése, ültetvényből való kivonása.

- Ősszel a törzs meszelése (áttelelő károsítók gyérítése).

- Megjelenő tősarjak eltávolítása a téli metszés során.

- Gyümölcsritkítás végzése, a kézi rikítás során a gyümölcsök egymással érintkezésének megszüntetése (molykárosítás csökkenés).

- Vízhajtások vegetációs időben történő eltávolítása.

- Hajtásválogatás, optimális koronaszerkezet kialakítása és fenntartása.

- Nyári metszés (korona megnyitása, belső részek jobb napfény-ellátottsága és permetlé borítottsága).

- Gyűrűzés vagy törzsbemetszés a hajtásnövekedés harmonizálására.

Az alma jelentősebb kórokozói:

- Varasodás – Venturia inaequalis

- Tűzelhalás – Erwinia amylovora

- Lisztharmat – Podosphaera leucotricha

Az alma jelentősebb kártevői:

- Almamoly – Cydia Pomonella

- Almailonca – Adoxophyes orana

- Közönséges levélpirosító almalevéltetű – Dysaphis devecta

- Zöld almalevél levéltetű – Aphis pomi

- Vértetű – Eriosoma lanigerum

- Lombosfa fehérmoly – Leucoptera malifoliella

- Almalevél aknázómoly – Phyllonorycter corylifoliella

- Piros gyümölcsfa takácsatka – Panonychus ulmi

Betakarítás

A betakarítást megelőzően az érés előrejelzéséhez gyors, gyakorlati módszerként alkalmazhatjuk a kézi penetrométeres vizsgálatot, amellyel a gyümölcshús keménységét határozhatjuk meg, továbbá az ún. kálium-jodidos keményítőpróbát, amellyel a keményítő cukorrá való alakulását követhetjük nyomon. Emellett a gyümölcsök alapszínének és fedőszínének változásait, a keményítőlebomlás alakulását, a hússzilárdság, a magszín, vagy a kocsány és gyümölcsleválás változását is vizsgálhatjuk.

Az alma érési ideje fajtától függően július közepétől október végéig tart. Friss piaci értékesítésre a gyümölcsöt mindig kocsánnyal szedjük, a gyümölcs és a termőrészek károsítása nélkül. A gyümölcs fáról való eltávolításának helyes módja, ha a gyümölcsöt alulról felfelé billentjük, nem pedig magunk felé húzzuk, ugyanis így a kocsány épen, a gyümölcsben marad, illetve nem szakítjuk le a fáról a termőrészeket sem. Ügyelnünk kell arra is, hogy a gyümölcsöket nyomódás, törés, sérülés nélkül szedjük le a fáról és helyezzük a göngyölegbe. A nyári érésű fajták, valamint a ’Golden’ fajta szedési sérülésekre, nyomódásra érzékenyebbek.

A szüreti teljesítmény nagyban függ az alma darabosságától és a fák méretétől, intenzív ültetvények esetében elvárásnak tekinthető a 800-1000 kg/fő/nap mennyiség teljesítése. A betakarítás lehet egymenetes és többmenetes. A korai érésű fajtáknál (pl. ’Early Gold’), valamint a pirosra színesedő fajtáknál (pl. ’Gala’, ’Jonagold’) szükséges lehet a színelő körszedés végzése, míg a későn, szeptember végén érő fajták (pl. ’Mutsu’, ’Granny Smith’) egymenetben is betakaríthatók. Ipari hasznosítás esetén, elsősorban ipari célültetvényekben rázógépes szüret is lehetséges.

A kézi szedés során elvárás, hogy a termés a fáról a lehető legrövidebb úton, a leggyorsabban, a legkisebb minőségcsökkenéssel jusson a felhasználási helyére, illetve a tárolóba. Ebből kifolyólag a modern vállalkozásokban a folyamatos járva szedés terjedt el, amelynek során a gyümölcsöt szedőedények nélkül, a traktor által vontatott göngyölegekbe közvetlenül szedik. Nyugat-Európában több helyen alkalmazzák az önjáró szedőállványokat is, hazai körülmények közötti elterjedésének azonban korlátja a magas beruházási költsége.

Frisspiaci értékesítésnél elvárás a fajtákkal szemben a 70-85 mm-es gyümölcsátmérő, a genetikailag közepes gyümölcsméretű ’Gala’ fajtáknál azonban elfogadott a 65 mm-es méret is. A kétszínű fajtáknál fontos a 70-80%-ot meghaladó fedőszín-borítottság, ami az eladhatóságot nagyban befolyásolja. A gyümölcsöknek mentesnek kell lenniük felületi sérüléstől, parásodástól, foltoktól.

Tárolás

Az alma a legnagyobb mennyiségben tárolt gyümölcsünk, melynek a potenciális tárolhatósági ideje is a leghosszabb gyümölcsféléink közül. A korai érésű fajták (’Gala’) tárolhatósága néhány hónap, míg a későn, ősszel érő fajták (’Golden Delicious’, ’Red Delicious’, ’Idared’, ’Jonagold’, ’Fuji’, ’Braeburn’) modern tárolókban akár 1 évig is eltarthatók. Jelenleg hazánkban kb. 200-250 ezer tonnás hűtőkapacitás van, de ebből maximum 150 ezer tonnányira tehető a hosszú távú tárolásra alkalmas létesítmények befogadóképessége.

A különböző tárolási eljárások közül legismertebbek a változatlan légterű (VL), a szabályozott légterű (SZL) és a legmodernebbnek számító ún. ULO tárolás. Az ULO tárolás (Ultra Low Oxigen) során a hőmérséklet szabályzása mellett (0,0-1,0 °C) a helyiség oxigéntartalmát alacsony értéken (1,5-2,0%) tartják, míg a CO_2 szintet magasra állítják be (1-2%), így jelentősen lassulnak a lebomlási folyamatok. A tárolás legújabb formája a SmartFresh, amely a gyümölcs etiléntermelésén keresztül szabályozza az érési folyamatokat. A SmartFresh kezelés légmentesen záró térben 24 órás gázosítást jelent, amikor a por formulációjú készítményből víz hozzáadására szabadul fel a gáznemű aktív hatóanyag. A felszabaduló 1-metil-ciklopropén (1-MCP) a gyümölcsben zajló etilénképződést szorítja minimális szintre azáltal, hogy a gyümölcs sejtjeinek felszínén lévő etilénreceptorokhoz kötődik és így blokkolja azok működését.

A tárolás során előforduló legfontosabb élettani betegségek a keserűfoltosság (Ca-hiány), a Jonathan-foltosság, a húsbarnulás és az üvegesedés. Gombás betegségek közül a legnagyobb kárt a moníliás rothadás, a szürkerothadás és a lenticella rothadás képesek okozni.

Áruvá készítés

Az áruvá készítés folyamatának elemei a minőség és méret szerinti válogatás, osztályozás és csomagolás. A válogatás és osztályozás feladataira ma már léteznek teljesen automata berendezések, amelyek mérséklik az élőmunka szükségletet. Nagy felbontású kamerákkal és speciális érzékelőkkel a méreten (átmérő, tömeg) kívül képesek szín, illetve érettség alapján is válogatni, csomagolni a gyümölcsöket. Az alma csomagolására elterjedt megoldások a különböző tálcák, fóliák és kartondobozok alkalmazása.

A kisebb, illetve közepes méretű hazai almatermelő vállalkozások egy jelentős részénél a válogatás és csomagolás folyamata jelenleg még a tartályládában tárolt alma tárolás utáni, kézzel M-30-as műanyag rekeszekbe történő átválogatását jelenti. Ez esetben a romlott vagy egyéb minőségi hibás, valamint a kívánt osztályú minőséget vagy színeződést el nem érő alma kiválogatására kerül sor, de különböző méretkategóriákra történő kalibrálás, illetve színkategóriák szerinti válogatás általában nem történik. Ennek a köszönhetően Magyarországon az 1990-es és 2000-es években döntően két minőségi kategória volt megkülönböztethető: étkezési és ipari alma. Nyugat-Európában ezzel ellentétben mintegy 20-40 minőségi kategóriába sorolják be az étkezési almát: 5 mm-enkénti (vagy kisebb) méretkategóriákra történik a válogatás, és minden méretkaliberen belül 2-4 színkategóriát is megkülönböztetnek. A 20-40 különböző minőségi kategóriának általában többé-kevésbé eltérő ára is van, a legjobban megfizetett a 75-85 mm-es méret és – kétszínű fajtáknál – a 70-100%-os színezettség.

A jövőben – csakúgy, mint Nyugat-Európában már mintegy két évtizede – hazánkban is az alma tételek többsége méretre és színre válogatott formában kerül majd értékesítésre. Köszönhető ez elsősorban annak, hogy a belföldi nagyáruházláncok (melyek jelenleg a piacra kerülő alma 40-60%-át forgalmazzák) és az exportpiacok többsége ezt ma már megköveteli. A gépi válogatás és csomagolás folyamata jellemzően a nagyobb termelő vállalkozásoknál, illetve kereskedelmi üzleteknél és TÉSZ-eknél merül fel, mert válogató és csomagoló gépekkel jellemzően csak ezek rendelkeznek. Gépi csomagolás esetén a gyümölcs leggyakrabban (2-3 kg-os) nylontasakba, vagy (7, 13, 18 kg-os) papírdobozba kerül. Léteznek egyéb csomagolási módok is (pl. négyes habtálcás), de ezek kicsi arányt képviselnek a kiszerelési módok közül.

A körte termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A körte (Pyrus communis) az alma után a második legjelentősebb mérsékelt égövi gyümölcsfaj. A világon megtermelt mennyiségének nagyobbik részét (80%) a japán körte, vagy más néven a nashi adja (Pyrus pyrifolia), kisebb részét az Európában is elterjedt házi körte (Pyrus communis). Összes termésmennyisége 25 millió tonna, amelyből Kína egymaga állít elő 18 millió tonnát. Jelentős termesztő ország még az USA, Argentína, Európában pedig Olaszország, Spanyolország, Hollandia és Belgium termelése meghatározó.

A körte hazánkban az egyik legkedveltebb, ugyanakkor az egyik legnehezebben termeszthető gyümölcsünk. Környezetével szemben rendkívül igényes gyümölcsfaj, amely kiegyenlített klímájú, kiváló adottságokkal rendelkező mikrokörzetekben termeszthető eredményesen. Kedvező gyümölcsminőséget csak hűvösebb, magas páratartalmú, jó vízellátottságú területeken képes hozni. Ilyen termőkörzetnek számít hazánkban az Alpokalja közelsége miatt Zala-megye, valamint az ország északkeleti felében a Bodrogköz, ahol a Tisza és a Bodrog mozgó talajvízkészlete segíti a fák vízellátását (4. ábra). Nyári és őszi fajtáink érési idejüknél fogva kevesebb meteorológiai stresszhatásban részesülnek, ezért termeszthetőségük is eredményesebb, mint a késői érésűeké. Körtéből jelenleg nem vagyunk önellátóak, a hazai kínálat nem fedezi az igényeket. A piacon jelen vannak a nagyobb termelő uniós tagországok árui, az év eleji hónapokban pedig a déli féltekéről származó gyümölcsök is.

4. ábra: Körtetermesztésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

A körte termésmennyisége az elmúlt 20 évben 15-30 ezer tonna között ingadozott, holott még az 1990-es évek elején 60-70 ezer tonna mennyiséget is elértünk (5. ábra). A magyar körtetermesztés gyenge versenyképességében szerepet játszik az elöregedett, vagy kiöregedő félben lévő ültetvények magas aránya, az öntözés, a modern tárolási feltételek, valamint a korszerű termesztéshez szükséges szaktudás hiánya. A hazai fajtaszerkezet is eltér az unióstól. Legnagyobb területen az őszi érésű, jól tárolható ‘Bosc kobak’ fajtát termesztjük.

A körte nagyon érzékenyen reagál a termesztéstechnológiai hibákra. A szakszerűtlen metszés jelentősen rontja a termésmennyiséget, ezért kiemelt figyelmet kell fordítani a technológiai fegyelem betartására, melyhez szakképzett munkaerő alkalmazása szükséges. A termesztésben emellett komoly kihívást jelent a füstösszárnyú körtelevélbolha elleni védekezés is.

5. ábra: A körte termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

Ökológiai igény

A körte termőhelyi igénye specifikus a magas víz-, és páraigénye, valamint nagy szélérzékenysége miatt. Szárazabb termőhelyeken jelentős probléma a gyümölcsök kövecsesedése, azaz a magház körüli kősejtképződés, ami a minőséget számottevően rontja. A körte évi átlag-hőmérsékleti igénye 10 °C, míg a vegetációban 16 °C, ami megfelel a magyarországi hőmérsékleti viszonyoknak. Hazánkban a gyakori extrém hőmérséklet nagy károkat okozhat a termesztésben.

Csapadékigénye 700-800 mm, amit öntözéssel elégíthetünk ki. Legkedvezőbbek számára a 6,2-8,2 pH-jú területek. Meszes talajokon korlátozott lehet a Fe, Zn és a B felvétele, különösen ha ez vízhiánnyal párosul. A körte a vashiányra különösen érzékeny, az egyes fajták eltérő mértékű lombsárgulást mutathatnak. Savanyú talajokon a P és Mg felvétele lehet korlátozott. A körte igen érzékeny az erős szélre, az erősebb szélvihar a gyümölcsöket leverheti a fáról.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

A körte esetében vadkörte és birsalanyra oltják a nemes fajtákat. A vadkörte magonc erősebb növekedésű, mélyebben gyökerezik. Kevésbé vízigényes, alacsony humusztartalmú és magas mésztartalmú talajon is jól alkalmazható. Később fordul termőre, viszont jó az együttélési készsége (affinitása) a különböző körtefajtákkal. Birs alanyon a fák gyengébb növekedésűek, korábban termőre fordulnak, viszont érzékenyebbek a talaj víz-, és mésztartalmára, illetve számos fajtával nem kompatibilisek (pl. ’Bosc kobak’, ’Clapp kedveltje’). Intenzív ültetvényekben ennek kiküszöbölésére közbeoltások használata lehetséges. A birsalany ismert klónjai a növekedési erély növekvő sorrendjében: EM-C, EM-A, Sydo, BA29.

Fajtahasználat

A körte fajtahasználatában más gyümölcsfajra kevésbé jellemző sajátos konzervatizmus figyelhető meg. Magyarországon és Európa vezető körtetermesztő országaiban is egyaránt kisszámú, jórészt már-már történelmi hagyományokkal rendelkező fajta határozza meg a termesztést. Ezek közé soroljuk a ’Vilmos’-t, a ’Fétel Apát’-ot vagy a ’Guyot’-ot. A konzervatizmus okai kereshetők abban, hogy a fogyasztók ragaszkodnak a jól megszokott ízekhez, a kereskedők nagy tömegű, egységes árut kívánnak, a termelők pedig idegenkednek az új fajtáktól.

Az Európai Unióban a legnagyobb mennyiségben termesztett fajta hosszú idő óta a ’Conference’, ami az összes mennyiség 42%-át adja, vezető pozícióját várhatóan továbbra is megtartja. Sikerét kiváló gyümölcsminőségének és tárolhatóságának köszönheti. Az ’Abate Fétel’ (13%) az olasz termelés fő fajtája, jó tárolhatóságának és ízének köszönhetően népszerű. Az egyedi ízvilágú, de kevésbé jól tárolható ’Vilmos’ körte részesedése 12%-os. A fajtatípusok közül legkeresettebbek a megnyúlt alakúak és a piros héjúak. Az utóbbi évtizedben felélénkült az érdeklődés a betegségeknek és kártevőknek ellenálló fajták iránt, mint pl. a ’Harrow Sweet’ vagy a ’Concorde’.

A hazai fajtaszerkezet eltér az európaitól, termesztésünkre két fő fajta, a ’Bosc kobak’ (42%) és a ’Vilmos’ (24%) dominanciája jellemző (6. ábra). Piaci lehetőségeinket nagyban elősegíti, hogy a ’Bosc kobak’ az európai fajtaszerkezetben csak kis részt foglal el, így nem alakul ki árverseny más fontos körtetermesztő országokkal. A jelenlegi piaci helyzet alapján ’Vilmos’ körtéből, ’Bosc kobak’-ból és ’Packham’s Triumph’-ból nem tudunk annyit kínálni, mint amennyire igény van.

Bár a körte elképesztően változatos alakú, színű és érésű gyümölcs, a kereskedelemi forgalomban mégis csak néhány fajtával találkozhatunk. Az áruházláncok a ’Vilmos’ és a ’Bosc kobak’ körtét veszik át, mert azokat ismerik a fogyasztók és elég pultállóak is, hogy kibírják a szállítást és értékesítést.

6. ábra: A hazai körtetermesztés fajtaszerkezete (KSH, 2018)

Térállás

Körteültetvényben vadkörte alanyon, szabad orsó koronán javasolható az 5-6 m-es sortávolság, valamint a 2-3 m-es tőtávolság. Karcsú orsó fákon, birs alanyon a 4 x 1 m-es térállás tekinthető standardnak, amitől a talajviszonyok és a fajta sajátosságai függvényében kis mértékben eltérhetünk.

Koronaforma

A körteültetvényekre is jellemző, hogy az extenzív művelési rendszereket felváltják az új, korszerű módszerek, ez a folyamat azonban a körténél sokkal lassabban halad, mint az almánál. Ennek egyik fő oka, hogy kisebb a gyenge növekedést lehetővé tevő alanyok kínálata, ami a kisméretű fák nevelésének feltétele. A meglévő törpésítő alanyok ráadásul összeférhetetlenségi okok miatt számos esetben nem kompatibilisek a nemes fajtákkal. A körtefák emellett sokkal nehezebben alakíthatók, szabálytalanabb növekedésűek, mint az almafák. A lassabb innováció oka abban is kereshető, hogy a körte gazdasági jelentősége lényegesen kisebb, így szűkösebb anyagi lehetőségek állnak rendelkezésre a kutatásokhoz.

Modern körteültetvényekben leggyakrabban szabad orsó, kisebb arányban karcsú orsó koronára alakítják a fákat, amelyek szerkezete, felépítése megegyezik az alma orsó fáival (21. kép).

Metszés

A körte az almához hasonlóan évenkénti rendszeres metszést, ritkítást és visszametszést igényel, ugyanakkor a metszés mértéke legtöbbször kisebb, mint az almánál. Az orsó koronaformák kialakítására és fenntartására alkalmazott metszési elvek a körténél is érvényesek, mint az alma esetében.

A körtefajták jelentős részére jellemző a felfelé törekvő koronahabitus, amelyeket hajlító hatású metszésben részesítünk (22. kép). A szétterülő fajtákat ugyanakkor erőteljesebb visszametszésekkel tudjuk stabilizálni. A körte hajlamos a nagyszámú vízhajtásképzésre, amelyeknek minél korábbi, még vegetációs időben történő eltávolítása javasolható. Valamennyi kedvezőtlen helyzetű, szögállású hajtás, vessző eltávolítása újabb vízhajtásképződést generálna, így ezen növedékek egy részének lekötözése, vízszinteshez való közelítése célszerű lehet (23. kép).

A körte sajátos gyümölcsfajnak tekinthető a tekintetben, hogy a szakszerűtlenül elvégzett metszést követően a fák nemcsak gyengébb minőségű termést nevelnek, hanem a termésmennyiség is jelentősen csökken. A metszés során ügyelni kell arra, hogy megtaláljuk az egyensúlyt a rövid szártagú termőrészek (dárda, termőnyárs, termőkalács) és hosszú termővesszők között. Egy megfelelően kezelt fán a metszés után a termőrészek 25-30%-a 40-80 cm hosszú vessző kell legyen, míg 70-75% lehet a rövid termőrészek aránya. A körte metszése során gyakori, súlyos hiba, amikor valamennyi hosszú vesszőt eltávolítják a fáról, a termőrügyeket pedig nem ritkítják. Ennek igen kedvezőtlen hatása van a terméskötődési folyamatokra, ami sokszor a gazdag virágzás ellenére is kiábrándítóan alacsony gyümölcsmennyiségben mutatkozik meg. Túlzottan nagy mértékű virágzás esetén a sziromhullásig ugyanis a fákon nincs elegendő mennyiségű asszimilációs felület, ami igen gyenge terméskötődéshez vezet. A hosszú vesszőkre a következő évi termésmennyiség szempontjából is szükség van, ugyanis ezekből fejlődnek a gallyak, amelyek hordozni fogják a dárdákat, nyársakat. Az ilyen típusú termőrészekkel berakódott 2-3 éves korú gallyakat pedig fajtától és évjárattól függően különböző mértékben visszametszeni szükséges a jobb gyümölcsminőség érdekében.

A körte az almánál jelentősen érzékenyebb az erviniás tűzelhalás betegségre, amely ellen fontos mechanikai védekezési mód a fertőzött növényi képletek egészséges részig való visszametszése. A nyári fitotechnikai munkák során fontos művelet lehet a gyümölccsel terhelt gallyak felkötözése a mechanikai károk elkerülése miatt.

Termesztéstechnológia

Gyümölcsritkítás

A túlkötődés okozta gyümölcsminőség romlás elkerüléséhez az almához hasonlóan a körténél is szükséges lehet a gyümölcsritkítás elvégzése, habár ez a körte esetében a relatíve extenzívebb faméretek miatt kisebb gyakoriságú, mint az almánál. Optimális fánkénti rügyterhelés esetén arra kell törekedni, hogy virágzatonként egy gyümölcs maradjon. A rövid kocsányú gyümölcsök ritkítása azért fontos, hogy a gyümölcsök ne nyomják le egymást a termőrészről, amely különösen a szüret előtti hullásra hajlamos fajtáknál következik be gyakrabban. A hosszabb gyümölcskocsányú fajtáknál pedig a szélkár mérséklése miatt is lényeges a ritkítás elvégzése. A gyakorlatban a körte gyümölcsritkítását az almánál is használatos vegyszeres beavatkozásokkal végzik, amelyet korrekciós kézi ritkítással egészítenek ki.

Talajművelés

Az ültetvények talajművelési módjának kiválasztásakor alapvető szempont, hogy milyen alanyra lettek oltva a fák. A vadkörte magoncon lévő fák gyökerei viszonylag kevés elágazást fejlesztenek, mélyebbre hatolnak. A birsalanyok gyökerei sekélyebben találhatók, kisebb területet hálóznak be, de több elágazást nevelnek. Ebből fakadóan a birs alanyú fáknál sekélyebb talajművelést szükséges alkalmaznunk.

A füvesítést a körteültetvényekben széleskörűen alkalmazzák, míg a facsíkokat mechanikailag vagy vegyszeres kezelik. A sorközök füvesítése mindenképp együtt kell járjon az ültetvényben öntözőrendszer kiépítésével. Szárazabb, csapadékban szegényebb területeken kedvezőbb a sorok alatti terület talajtakarása különböző mulcsanyagokkal.

Tápanyag-utánpótlás

A körte nem tartozik a nitrogénigényes növények közé, a talaj típusától függően évi 50-100 kg/ha hatóanyag kijuttatása szükséges. A nitrogén túladagolás okozta vegetatív túlsúly elkerülendő a vízhajtások fokozott képződése, illetve a körtebolha támadása miatt.

A körte valamennyi alanyon, de a birsen fokozottan érzékeny a talaj túlzott mésztartalmára, ami gyakori vashiány tünetekben mutatkozik meg. A túl meszes talajok emellett hozzájárulnak a fokozott kősejt képzéshez is. A körte nagyon érzékeny a bórhiányra is, ami gyümölcsök parásodását, repedését eredményezi, szélsőséges esetben a gyümölcsön besüppedések, gödrök jönnek létre. Bórhiány esetén termékenyülési és kötődési problémák léphetnek fel, aminek elkerülésére évi 4-6 alkalommal bór kipermetezésére lehet szükség.

Öntözés

Öntözés nélkül hazánkban még az alacsonyabb páraigényű körtefajták sem termeszthetők eredményesen. A körte esetében a vízutánpótlás mellett az öntözés jelentős célja a levegő páratartalmának a növelése. A csepegtető rendszer helyett így kedvezőbbnek tekinthető a körteültetvényekben a mikroszórófejes, vagy esőzető öntözés. Ezek nagyobb beázási mélységet, magasabb páratartalmat biztosítanak, valamint alkalmasak fagy elleni védekezésre is. A körte vízzel szembeni igényességét jól mutatja, hogy a termesztett gyümölcsféléink közül a cseresznye mellett a körteültetvények rendelkeznek legnagyobb arányban (50%) öntözőberendezéssel, viszont a valójában öntözött ültetvények részaránya ennél alacsonyabb, 30%.

Növényvédelem

A körte jelentősebb kórokozói:

- Varasodás – Venturia pirina

- Tűzelhalás – Erwinia amylovora

- Körterozsda – Gymnosporangium sabinae

A körte jelentősebb kártevői:

- Füstösszárnyú körtelevélbolha – Cacopsylla pyri

- Poloskaszagú körtedarázs – Hoplocampa brevis

- Almamoly – Cydia pomonella

- Körtemoly – Laspeyresia pyrivora

- Hajtáshervasztó darázs – Janus compressus

- Sodrómolyok

- Levéltetvek

A tűzelhalás elleni védekezés alapja a tavaszi réztartalmú készítményekkel való permetezés, valamint vegetációs időszakban a fertőzött növényi részek csonkos eltávolítása és ültetvényből való kivonása. A varasodás elleni védekezéshez a kémiai kezelések mellett nagy jelentőségű a lehullott lomb mielőbbi talajba forgatása, esetleg a lombozat korhadásának elősegítése nitrogéntartalmú permetezésekkel.

A legnagyobb károkat okozni képes körtelevélbolha elleni védekezést olajos lemosó kezelésekkel alapozhatjuk meg. Az ellene való kémiai védekezés csak akkor lesz hatékony, ha minden olyan beavatkozást kerülünk, ami az intenzív hajtásnövekedést elősegíti, mint például az indokolatlanul erős metszés, a túlzott tápanyag-, főleg nitrogénadagolás és az erős öntözés. A molylepkék elleni permetezéseket megelőzésre alapozva, a szexferomon csapdák fogásait figyelembe véve végezzük.

A körte ültetvényekben évjárattól függően 10-15 növényvédelmi kezelés lehet szükséges. Fontos kihangsúlyozni, hogy ezeknek csak akkor lesz megfelelő hatékonysága, ha az egyéb nem kémiai eljárásokkal jó általános ültetvény higiéniai állapotot tartunk fenn. A védekezés általános szabályai:

- napfényben jól megvilágított, szellős, permetlé számára hozzáférhető korona kialakítása,

- kerülni kell a nitrogén túladagolást, amivel megelőzhető a vegetatív túlsúly,

- termésritkítással a gyümölcsök érintkezését megszüntethetjük, amivel a molykártétel mérsékelhető,

- a mechanikai fertőzések megelőzéséhez a metszéshez használt eszközöket fertőtleníteni szükséges,

- a tűzelhalás fertőzést mutató növényi részeket, egyedeket távolítsuk el az ültetvényből,

- a hasznos élő szervezetek védelme érdekében kerülni kell a piretroidok felhasználását,

- a permetezéseket nagy lémennyiséggel kell végezni (1000-1500 l/ha).

Betakarítás

A körte betakarításának módja hasonló az almáéval, azonban nagyobb jelentősége van a gyümölcsök optimális időben történő leszedésének. A körte érésmenete ugyanis gyorsabb, a gyümölcsökben a keményítő és a pektin lebomlása rövidebb idő alatt megy végbe. A szüret időpontjának nagy hatása van a tárolhatósága is, a körtét ugyanis a tárolás után utóérlelni szükséges. Ezen túlmenően a fajták jelentős részénél nincs a gyümölcsnek fedőszíne, ami segítene a szüreti időpont meghatározásában.

A fajták többségénél a gyümölcsök 70-80%-os érettsége a megfelelő szállíthatósághoz és tárolhatósághoz. A közvetlen friss fogyasztásra kerülő gyümölcsöket 80-90%-os érettségi állapotban szedjük. A 90% feletti érettséggel rendelkező gyümölcsök nehezen szállíthatók, tárolhatók.

A körte betakarítása csak kézzel lehetséges. A szedés mindig kocsánnyal együtt történik. Fontos a kocsányok épségének a megóvása, mert a törött kocsányok gyümölcssérülést, ezáltal romlást okozhatnak.

Szüretkor elvárás a körtefajtákkal szemben, hogy tömegük 150-200 gramm közötti, húskeménységük 4,5-6,5 kg/cm^2 legyen.

Tárolás

A tárolás szempontjából a körte sajátos gyümölcsfélének tekinthető. A tárolásnak ugyanis a rövidebb-hosszabb távú minőségmegőrzés mellett minőségjavító célja is van. Az őszi és téli érésű fajtáknál mindenképpen szükséges hűtőtárolást végezni, mert a megfelelő fogyasztási minőség (íz, zamat, illat) csak a hideghatás nyomán alakul ki. Az őszi érésű fajtáknál minimálisan 1-3 hét, a téli érésűeknél pedig 4-6 hét hideghatás szükséges. Szabályozott légtérben (ULO-tárolóban) a javasolt O_2 értéke 0,5-6,0%, a CO_2-tartalom pedig 1-5%, míg a hőmérsékleti optimum -1 °C és +1 °C közötti. További sajátossága az őszi, téli érésű fajtáknak, hogy a tárolás után 2-5 napos ún. kitárolás utáni utóérlelés is szükséges a megfelelő minőség eléréséhez, ami leggyakrabban a gyümölcs szállítása alatt történik meg. Jól tárolható körtefajta a ’Packham’s Triumph’, a ’Bosc kobak’, a ’Conference’, és a ’Fétel apát’.

Az egyik leggyakoribb tárolási veszteség az apadás, azaz a gyümölcs vízleadás általi tömegvesztesége, ami a légtér megfelelő páratartalmával (90-95% RH) mérsékelhető. Előfordulhat még magházrothadás, ami a késői szüret eredménye, valamint magházbarnulás, amit a tárolótér túl magas CO_2 szintje okoz. Gombás betegségek közül elsősorban a raktári varasodás jelenthet problémát.

Áruvá készítés

A körte gyümölcseit megnyúlt alakjuk miatt csak tömeg szerinti osztályozás alapján lehet elkülöníteni, az almánál bevált átmérő alapján történő válogatás nem lehetséges. Ezt szállítószalagos gépsorok végzik, melyek a gyümölcsök egyedi tömege alapján végzik az elkülönítést. Az áru csomagolásához leggyakrabban betétes kartondobozokat használnak.

A birs termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A birs (Cydonia oblonga) az almatermésűek közé tartozó gyümölcsfélénk, melyet sokáig a házi kertek gyümölcseként tartottak nyilván, az elmúlt években azonban a pálinkafőzés felfutásának köszönhetően számos, több hektáros, összefüggő ültetvény is létrejött. Ennek eredményeként termésmennyisége elérte a 2000-2500 tonnát, meghaladva ezzel több nagy hagyománnyal rendelkező, ám mára visszaszoruló bogyós gyümölcsfajunk (málna, szeder, köszméte) mennyiségét (7. ábra). A termesztés volumene azonban még így sem fedezi a jelenlegi hazai igényeket, Karácsonykor a piacokon már csak külföldi birset lehet vásárolni.

Kemény húsa miatt frissen nem fogyasztható, termése túlnyomó részét az ipar dolgozza fel. Értékes konzervipari alapanyag, zselé, nektár, gyümölcsíz, kompót, pálinka, lekvár készül belőle. C-vitamin tartalma kétszerese, mint az almának. Gyümölcsféléink közül a legnagyobb mennyiségű pektint tartalmazza, amit zselésítő anyagként, térfogatnövelőként, stabilizáló szerként alkalmaznak az élelmiszeriparban. Igen értékesek a szabad gyökfogó és gyulladáscsökkentő fenolos vegyületei, amelyekből több mint 30 található gyümölcsében.

A világon a kisebb volumenben termesztett gyümölcsfajok közé tartozik, termésmennyisége 700 ezer tonna. Jelentős termelők Kína, Törökország, míg Európában Szerbia, Spanyolország, Románia meghatározóak.

7. ábra: A birs termésmennyiségének alakulása hazánkban (FAO, 2020)

Ökológiai igény

A birs mediterrán származású növény, ebből fakadóan melegigényes. Hazánkban jobban kedveli a meleg Alföldet, mint a hűvösebb területeket. A téli lehűlésekre is érzékenyebb, mint az alma és a körte. Fényigénye szintén nagy, amit figyelembe kell venni a koronaforma alakításánál. Vízigényes növény, évi 700-800 mm csapadékot igényel. A szárazság stressz jelentősen növelheti a gyümölcsök felületén a molyhosodás mértékét. Kedveli a nyirkosabb, bő vízellátottságú, humuszban és tápanyagokban gazdag talajokat. A talaj mésztartalmára rendkívül érzékeny, a CaCO_3 tartalom ne haladja meg a 4%-ot.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

A birsfajtákat leggyakrabban körte alanyként használt birs alanyokra szaporítják (EM-C, EM-A, BA-29, ADAMS). Ezek kisebb méretű koronát nevelnek, korábban termőre fordulnak, viszont télállóságuk és szárazságtűrésük gyengébb, tűzelhalásra érzékenyebbek. Ritkábban vadkörte magoncokra is oltanak. A fák erősebb növekedésűek, később fordulnak termőre, ugyanakkor fagyokra, szárazságra, a talaj mésztartalmára kevésbé érzékenyek.

Fajtahasználat

A birsfajták gyümölcsének legkarakteresebb sajátossága a gyümölcsökre jellemző alak. A fajtáknak igen nagy a változatossága, még a fán belül is eltérő lehet a gyümölcsök alakja. Megkülönböztetünk alma (birsalma), illetve körte alakú (birskörte) gyümölcsöket. Utóbbiak valamivel illatosabbak, lédúsabbak, puhább gyümölcsűek, kevesebb kősejtet képeznek a magház körül. Fontos fajtajelleg még a termés felszíne, amely sokszor gyapjas, erősen molyhos, vagy bordázott.

Fajtaválasztás előtt érdemes mérlegelni, hogy milyen célra használjuk fel a gyümölcsöt. A birs legnagyobb részét a feldolgozóipar használja, ezért a fajták kiválasztásában fő szempont az aromagazdagság. A pálinkának való birs legyen aromagazdag és magas cukortartalmú, légyártásra a magasabb savtartalom ideális, míg friss piacra a szép küllemű, kevésbé barázdált és kevésbé molyhos birset keresik.

Számos kiváló minőségű hazai fajtával és fajtajelölttel rendelkezünk, amelyek szelekcióval és keresztezéses nemesítéssel jöttek létre. Közülük elterjedt a ’Bereczki’, a ’Bereczki bőtermő’ és a ’Mezőtúri’. Külföldi fajták közül értékes a ’Champion’, a ’Konstantinápolyi’, a ’Leskováci’ és a ’Vranja’. Újdonságnak számít a ’Cydora robusta’ nevű fajta, amely tűzelhalással, botritisszel, lisztharmattal, levél-foltossággal szemben rezisztens.

Térállás

A birs növekedési sajátosságai miatt nem lehet cél az almához és a körtéhez hasonló intenzív ültetvény létesítése. A törzses fák optimális tenyészterülete 15-20 m^2, ami 5 m x 3 m, 5 m x 4 m térállást jelent. A bokor korona optimális tenyészterülete 24-30 m^2, amit 6 m x 4 m, 6 m x 5 m sor-, és tőtávolsággal alakíthatunk ki. Az optimális növénymagasság 2,5-3 méter.

Koronaforma

A birs napfény igényes növény, ezért a korona szellőssége, átjárhatósága kritikusan fontos tényező. Az intenzitásnövelés a birs növekedési tulajdonságai és napfényigénye miatt nem értelmezhető úgy, mint más gyümölcsfajok esetében. Nem lehet cél a hektáronkénti tőszám nagyobb mértékű növelése a térállás szűkítésével, inkább a bokornak vagy fának az optimális növekedését, illetve térkitöltését kell szorgalmaznunk. Viszonylag nagyobb méretű fákon vagy bokrokon kell biztosítanunk az optimális intenzitást, illetve a korona sűrűséget.

A birs növekedése elég szabálytalan, ágas-bogas, kusza, ugyanis a hosszabb vesszők csúcsrügyéből képződő nagyméretű gyümölcsök leívelődnek, lecsüngnek, amit a korona alakításánál és fenntartásánál mindenképp figyelembe kell venni (24. kép). A korona nevelésénél törekedni szükséges a természetes növekedésű, metszetlen fákhoz képest alacsonyabb, laposabb formák kialakítására (25. kép). A megfelelő térállásban lévő, szellős, jól megvilágított ág-, és gallyrendszerű fák jelentik az „intenzív koronát”, illetve az intenzív termesztés lehetőségeit.

Törzses fák nevelésénél nem célszerű erőltetni a sudár kialakítását, inkább tölcsérszerű koronát neveljünk (26. kép). Arányosan elrendezve, 5-6 db 40-60° szögállású vázágra van szükség, amelynek fenntartása során a ritkító metszés mellett visszametszéseket is végzünk a felkopaszodás megelőzése, mérséklése végett. A túlvastagodó koronarészeket pedig folyamatosan tőből ritkítsuk.

A bokor korona igen rövid törzs felett közvetlenül a talaj közelében elágazik (27. kép). Optimális sűrűségét rotációszerűen ritkító metszéssel biztosítjuk. Az árnyékoló sarjakat, elöregedett, felkopaszodott ágakat, egymást keresztező, sűrűsítő növedékek tőből távolítsuk el. A bokrok a jobb fényellátottság miatt inkább lapítottak legyenek, ne gömbszerűek. Ehhez laposabb szögállású elágazásokat neveljünk, illetve terítő jellegű visszametszéseket végezzünk.

Metszés

A birs elágazódási hajlama kisebb, mint az alma vagy a körte esetében, de ezt metszéssel serkenteni tudjuk. A metszetlen fákon, bokrokon radikálisan csökken a hajtásnövekedés és megnő az inaktív, kopasz koronarészek aránya. Napfény hiányában a növedékek cingárak, rövidebbek és terméketlenek lesznek.

A birs legértékesebb, legtermékenyebb termőalapja a kétéves korú gally, amelyek fajtától függően akár teljes hosszukban terméssel berakódnak (28. kép). Visszametszésük, kurtításuk javítja a gyümölcskötődést, fejlődést. Korábbi szakirodalmak tiltották a birs esetében a visszametszések alkalmazását, ami azon alapult, hogy a termését (egy részét) a vesszők csúcsrügyéből képzi, a vesszők visszametszése pedig a termés eltávolítását jelenti. Visszametszésre azonban a fajták többségénél szükség lehet a kétéves részeken a gyümölcsméret növelése érdekében. Az idősebb ágaknál is végezhetünk visszametszést az ifjító jellegű elágazódások kiváltása érdekében. Emellett pedig a lecsüngések miatti „kusza” növekedés mérsékléséhez is célszerű lehet visszavágásokat ejteni. Adott esetben a vesszők kurtítása is indokolt lehet, ha gazdagabb elágazódást kívánunk elérni, valamint a vízszintes irányába akarjuk terelni az elágazásokat.

Birs metszésére a nyugalmi állapot a legalkalmasabb időszak. Ekkor jól látható a korona szerkezete és meghatározhatók a legkritikusabb, ritkítást vagy visszametszést igénylő részek a koronán belül. A nyári metszésnek más gyümölcsfajokhoz képest rosszabbak a lehetőségei a nagy súlyú gyümölcsök lecsüngése, az áttekinthetőség hiánya miatt.

A birsnek igen nagy a tősarjképzési hajlama, főleg bokor koronánál (29. kép). A sarjakat a sűrűsödések elkerülése miatt rendszeresen ritkítani szükséges.

Termesztéstechnológia

Talajművelés

A birs sekélyen gyökerezik, melynek több mint fele a törzs körüli 50 cm átmérőjű körben helyezkedik el. A 20-40 cm-es talajrétegben elhelyezkedő gyökérzet miatt a talajművelés ne legyen 10 cm-nél mélyebb. A sorközök kezelésére a birsnél is a legkedvezőbb a füvesítés, melyet évi 5-10 alkalommal kaszálnak. A facsíkok vegyszeres gyomirtásánál fontos a tő-, és gyökérsarjmentes állapot fenntartása, mert a gyomirtó szerek a sarjak levelein keresztül a kultúrnövénybe is felszívódnak.

Tápanyag-utánpótlás

A birsültetvényekre vonatkozóan komplex trágyázási technológia még nem áll rendelkezésre, így a gyakorlatban a körte ültetvényekre vonatkozó trágyázási javaslatokat használják. Külföldi tapasztalatok alapján nitrogénből 120-130 kg/ha, foszforból 30-35 kg/ha, káliumból 60-100 kg/ha hatóanyagot szükséges kijuttatni. Emellett 2-3 évente célszerű 20-30 t/ha szerves trágyát alkalmazni. Permettrágyázással a mikroelemek pótlásáról is gondoskodni kell, különös tekintettel a vas-, magnézium-, és kalciumpótlásra.

Öntözés

A birs sekély gyökerezése miatt gyakran szenved a nyári aszályoktól, amely a termés mennyiségét, minőségét egyaránt rontja. Legszembetűnőbb a gyümölcs méretének a csökkenése, de emellett azok kősejt tartalma is nagyobb lesz, valamint felületük sűrűbben molyhos, bordázott, nehezebben tisztítható lesz. Vízigény szempontjából legkritikusabb a július-szeptember az intenzív gyümölcsnövekedés és rügydifferenciálódás miatt. Az öntözésnek jelentős hatása van a termés érésére is, ugyanis tapasztalatok szerint öntözött körülmények között a gyümölcsök két héttel is korábban érik el a szedhető állapotot.

Növényvédelem

A birs jelentősebb kórokozói:

- tűzelhalás − Erwinia amylovora

- moníliás betegség − Monilia linhartiana, Monilia fructigena

- diplokarponos betegség − Diplocarpon soraueri

A birs jelentősebb kórokozói:

- almamoly − Cydina pomonella

- sodrómolyok

A birset kevesebb specifikus kártevő támadja meg, mint az almát vagy a körtét. Gondosan tervezett védekezéssel évi 10-12 kezeléssel megóvható az ültetvény.

Az almatermésűek közül a birs a legérzékenyebb a tűzelhalásos betegségre. A hatékony védekezéshez fontos, hogy ellenálló, de legalább kevésbé érzékeny fajtát válasszunk a telepítéskor. A fajták között jelentős a különbség, a ’Vranja’ például ellenálló, míg a ’Leskováci’ igen érzékeny. A betegség megjelenésekor alapvető fontosságú a károsított növényi részek eltávolítása, kivonása az ültetvényből. A művelet közben a metszőolló rendszeres fertőtlenítése szükséges.

A moníliás betegség a birs igen veszedelmes kórokozója, a hajtáscsúcsot és a fiatal gyümölcsöt egyaránt károsítja. A gyümölcsmúmiákat, fertőzött vesszőket feltétlen el kell távolítani az ültetvényből a hatékony vegyszeres védekezéshez.

Az almamoly és a keleti gyümölcsmoly kártételükön keresztül utat nyitnak a moníliás fertőzésnek, így a rothadásnak induló gyümölcsök idő előtt lehullnak a fáról. Csökkenti a kártételt a téli fatisztogatás, a lehullott gyümölcsök eltávolítása, valamint a hernyófogó övek használata. Feromoncsapdás előrejelzésre alapozva az alma esetében is használt vegyszeres készítmények jól alkalmazhatók.

Betakarítás

A birs hosszú vegetációs idejű, későn érő gyümölcsfaj. Szedési érettsége fajtától, termőhelytől, évjárattól függően szeptember vége, október közepe között alakul ki. Szedésre akkor érett, ha a kialakul a fajtára jellemző nagyság, íz, illatanyag, valamint a szőrzet elkezd lekopni a gyümölcs felületéről. A szürettel nem szabad megvárni az aranyszín teljes kialakulását, mert ilyen állapotban a hús gyakran barnul. Akkor kell szedni, amikor a zöld héjszín sárgára kezd váltani. A betakarítást a fagyok előtt be kell fejezni, ugyanis -2 °C-on a gyümölcs megfagy. A gyümölcs a szedési érettség állapotában könnyen lehullik a fáról, érzékeny a szélverésre. A hullott gyümölcs áruértéke gyorsan romlik, ezért hamar fel kell dolgozni. Mivel a gyümölcsök érzékenyek a felületi sérülésekre, így a romlásra is, az ipari feldolgozás ellenére a gépi betakarítás nem jöhet számításba. A szüret után a birset ömlesztve, külön osztályozás nélkül, tartályládában szállítják a feldolgozás helyére.

Tárolás

A termesztők ritkán vállalkoznak a birs tárolására, mert az ipar által diktált termelői árak nem teszik lehetővé annak megtérülését. A gyümölcsök feldolgozása során szükség lehet rövidebb-hosszabb idejű tárolásra, amit a feldolgozó üzemek végeznek.

A birs klimaktérikus gyümölcs, utóérésre képes. Fonnyadás nélkül 6-9 hétig tárolható, amely alatt erősen illatozik. Újabban a téli, főként karácsonyi időszakban gyümölcse iránt nagyobb igény mutatkozik az ünnepi ételek hozzávalójaként, vagy kellemes illatuk miatt a lakás díszítőelemeként kedveltek.

A cseresznye termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A világ cseresznyetermesztésének bővülése napjainkban nem olyan mértékű, mint amilyen igény van a gyümölcse iránt. Korai, május végén kezdődő érésének köszönhetően a gyümölcsfélék közül konkurenciát egyedül csak a szamóca jelent számára. Primőr jellegéből adódóan korán, magas bevételt biztosíthat, emellett pedig a gyümölcs is rövidebb ideig van kitéve a környezeti kockázatoknak. Mindezek eredményeként a kiváló minőségű cseresznye jelenleg az egyik legjobban és legmagasabb áron értékesíthető gyümölcsfajnak tekinthető mind a hazai, mind a nemzetközi piacokon.

A cseresznye (Cerasus avium) termésmennyisége a világon 2,5 millió tonna, meghatározó termelő országok Törökország, Egyesült Államok, Kína és Chile. Az Európai Unió legnagyobb termelői Spanyolország és Olaszország. A termesztésben az elmúlt 10 évben gyökeres változások történtek, növekedett a termelés intenzitása a gyenge növekedésű alanyok használata mellett. A modern postharvest technológiáknak köszönhetően a cseresznye piaca mára globális, a megtermelt áru nem ritkán kontinenseket utazik a termelőtől a fogyasztóig.

A cseresznye elsősorban friss fogyasztásra, kis részben feldolgozásra termelt kora nyári gyümölcsünk. Népszerűségét elsősorban primőr jellegének és magas élvezeti értékének köszönheti. Hazánkban cseresznyetermelés megközelítőleg 2800 hektáron folyik. A legjelentősebb körzet Pest megye déli részén található, de Bács-Kiskun, Borsod-Abaúj-Zemplén és Heves megyékben is vannak jelentősebb termőterületek (8. ábra). Az előállított termésmennyiség 10-15 ezer tonna, azon kevés ágazatok közé tartozik, amely növekvő tendenciával rendelkezik (9. ábra). Az elmúlt évtizedben magas értékesítési árak (400-600 Ft/kg) voltak jellemzőek, az utóbbi időszakban viszont jelentős csökkenés következett be az új telepítések magasabb száma miatt.

Hazai termesztésünket sajnos mai napig az extenzív típusú, nagy méretű fák jellemzik. Átlaghozamaink alacsonyak, 5-6 t/ha körüliek. Az elöregedett, hagyományos fajtákra alapozott, alacsony termésátlagú ültetvényekben a termesztés nem gazdaságos. A nagyméretű (28-32 mm), ropogós, sötétpiros gyümölcs magas áron adható el. Számos kiváló minőségű, hazai nemesítésű cseresznyefajtával rendelkezünk, amelyekből, ha nagyobb árutételeket tudnánk előállítani, sikeresen léphetnénk ki az európai piacokra.

8. ábra: Cseresznye és meggy termelésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

Versenyképességünk növeléséhez a korszerű termesztéstechnológiával művelt ültetvények arányának növelése, a nagy gyümölcsméretű, jól szállítható és hosszabb ideig pulton tartható fajták bevezetése elengedhetetlen. Emellett az értékesítés lehetőségeinek növeléséhez korszerű postharvest technológiák bevezetése is szükséges lenne. Legnagyobb kihívás a jól szervezett értékesítés megteremtése. A cseresznyetermelés iránt érdeklődők jellemzően kisebb, 1–3 hektáros ültetvényekben gondolkodnak, melyek termésének piacra juttatása igen nehéz feladat, főleg ha az exportot tekintjük. Így ezek az áruk az amúgy is telített belföldi piacra kerülnek, melynek árletörő hatásúak. Az ilyen kisebb termelők termékeinek kezelésére ezért célszerű lenne létrehozni olyan vállalkozást, amely a felvásárlást és a piacra juttatást végzi.

9. ábra: A cseresznye termésmennyiségének alakulása hazánkban (Forrás: KSH)

Ökológiai igény

A cseresznye a meggyhez képes igényesebb növény. Fény-, és hőigény nagy, amit jól jelez, hogy a melegebb fekvésű, enyhe lejtőkön termeszthető a legsikeresebben. A fagyokra is érzékenyebb, mint a meggy, ami szintén a lejtős területek hasznosítását motiválja.

Vízigénye közepes (600 mm), a kívánatos gyümölcsméret eléréséhez feltétlen szükséges az öntözés. A termesztés jelentős kockázati tényezője az eső okozta gyümölcsrepedés, amit rendszeres, szabályozott vízpótlással mérsékelhetünk. Intenzív termesztésben, gyenge növekedésű alanyokon kritikus környezeti tényező a levegő páratartalma. Légköri aszály mellett a fák sínylődnek, növekedésük, terméshozásuk elmarad a várttól.

A cseresznye a talaj kötöttségére a legérzékenyebb gyümölcsfajunknak tekinthető. A lazább homokos vályog talajokat kedveli, az alacsony levegőtartalmat, a pangó vizet nem tolerálja. Azokon a területeken fejlődik jól, ahol a talaj pH-ja 5,5-8,5 között változik.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

Cseresznyeültetvényeink zömében a fák sajmeggy és vadcseresznye alanyon állnak. Sajmeggyen a fák növekedési erélye valamivel kisebb, termőre fordulásuk korábbi. Talajban nem válogatós, de a túl nedves levegőtlen talajokat nem viseli el. A vadcseresznye erősebb növekedésű, nagy méretű fákat nevel. Termőhelyre igényesebb, kedveli a mélyrétegű, tápdús, levegős, középkötött vagy kötött talajokat. Intenzív cseresznyeültetvényekben egyelőre még kis számban alkalmazzák a törpésítő Gisela, MaxMa, Weiroot, Piku alanyokat, ezek azonban igen érzékenyek a termőhelyi adottságokra, feltétlenül öntözést igényelnek.

Fajtahasználat

A cseresznyefajtákkal szemben legfontosabb elvárás, hogy gyümölcsének mérete meghaladja a 26 mm-t, a magas értékesítési ár azonban inkább 28 mm felett kezdődik. Az uniós piacokon szigorú vevői igény a 2 mm-re történő osztályozás, ahol a gyümölcsmérettől függően 1,0-4,0 euro/kg-os értékesítési ár is elérhető a csomagolt, méretazonos áruval. A roppanó gyümölcshús egyrészt fontos a friss fogyasztásnál, másrészt a kemény húsállományú fajták jobban tárolhatók, szállíthatók, pultállóságuk is hosszabb. A gyümölcs megjelenése szempontjából elvárás a sötébordó, egyenletesen színeződött (nem térképes), fényes felület. A friss piaci célokra szedett cseresznyénél a kocsány megléte fontos minőségmérő paraméter, ugyanis annak üde zöld színe az áru frissességét sugallja a vásárló felé.

A fajták öntermékenyülő képessége az elaprózódás veszélyének ellenére is kívánatos fajtajellegnek tekinthető, ugyanis az önmegporzással hűvös, csapadékos virágzáskori időjárás esetén is biztosítható az optimális mértékű terméskötődés. A termesztés egyik legnagyobb kockázati tényezőjének számító gyümölcsrepedés ellen kicsattanásra kevésbé hajlamos fajták termesztése célszerű. Fontos nemesítési szempont az intenzív művelésre való alkalmasság is, azaz a mérsékelt növekedési erély és a kedvező elágazódó képesség kombinálása. A gazdaságosság szempontjából pedig olyan fajtákat érdemes termeszteni, amelyek évenkénti rendszerességgel képesek a 10-12 tonna/ha-os hozamok produkálására.

Hazánkban a legnagyobb felületen a ’Germersdorfi 3’-as fajtát termesztik, részaránya 15% (10. ábra). Ezt követi a ’Carmen’ és a ’Bigarreau Burlat’ fajta 11-11%-al. Az Érdről származó magyar fajták közül a ’Katalin’, ’Linda’ és a ’Vera’ együtt tesznek ki kb. 20%-ot, míg a külföldiek közül ’Kordia’ és ’Regina’ közösen 10%-ban részesedik. Ezek mellett folyamatos az érdeklődés a nagy gyümölcsméretű és húskeménységű amerikai, kanadai és olasz fajták iránt is (Pl. ’Giant Red’, ’Firm Red’, ’Staccato’).

10. ábra: A hazai cseresznyetermesztés fajtaszerkezete (KSH, 2018)

A Brózik Sándor által elindított és az Apostol János által tovább vitt keresztezéses nemesítő munkának köszönhetően jelenleg 14 államilag elismert hazai fajta közül választhatunk. Közülük kiemelhető az igen nagy méretű ’Carmen’ fajta, ami repedésre viszont rendkívül hajlamos. Koraiságánál és gyümölcsméreténél fogva értékes fajta a ’Rita’. A ’Vera’ öntermékeny, rendkívül bőtermő, kemény húsú. Az ’Aida’ nagyméretű, sötétbordó színű, bőtermő fajta. A ’Linda’ a ’Germersdorfi’-hoz hasonló gyümölcstulajdonságú, ám fája annál könnyebben nevelhető. Legújabb ígéretes érdi fajtajelöltek a ’Magdolna’, ’Kiseszter’, ’Dávid’, ’Máté’, ’Judit’ és az ’Edit’.

Térállás

Korszerű cseresznyeültetvények perspektivikus koronaformái sajmeggy alanyon a szabad orsó és karcsú orsó. Előbbit 5-6 m-es sor-, és 2,5-3,5 m-es tőtávolsággal célszerű telepíteni. Karcsú orsó fák esetében 4,0-4,5 m x 2-2,5 m térállás megválasztása javasolható. Szuper orsó koronán 3,5-4,0 m x 1,0-2,0 m térállású ültetvények is létrehozhatók. Az ilyen modern ültetvényekben évről évre 10-12 tonna termésátlagok elérhetők.

Koronaforma

A cseresznye hagyományosan a „fáramászós” gyümölcsfajaink közé tartozik, általában a nagy méretekkel asszociálja az ember. A hazai gyümölcsfajaink közül a diófa után valóban a második legnagyobb faméretet képviselik a cseresznyefák.

Az intenzív cseresznyeültetvények terjedését sokáig gátolta a megfelelő gyenge növekedési erélyű alanyok hiánya. A meghatározó termesztő országok az utóbbi években az eredményes alanykutatásoknak köszönhetően egyre több intenzív művelésű ültetvényt hoztak létre, kialakult és letisztult az ilyen művelésmódhoz kapcsolódó termesztéstechnológia. Törpésítő alanyokkal (Gisela sorozat, MaxMa sorozat, Weiroot sorozat) mára lehetővé vált az almáéhoz is hasonló karcsú orsó és szuper orsó koronájú fák nevelése, azonban ezen művelési rendszerek csak meghatározott ökológiai adottságok esetén adaptálhatók.

Cseresznyeültetvényeink jelentős részében mai napig a nagyméretű hagyományos gömbkoronák jellemzőek, amelyekkel igen alacsony munkahatékonyság és termésátlag érthető el. A korszerű, új ültetvényekben a könnyebb szüretet és hatékonyabb kézi munkát lehetővé tevő szabad és karcsú orsó koronaformák használata általános (30-32. kép). Szuper orsó koronájú ültetvények hazánkban igen kis számban találhatók (33-34. kép), nevelésükhöz törpésítő alany, termékeny talaj, öntözés és megfelelő páratartalom szükséges.

Metszés

A cseresznye mérsékeltebb és kisebb gyakoriságú téli metszést igényel, mint a meggy, akár 2-3 évenkénti beavatkozás is elegendő lehet. Részleges vagy teljes metszetlenség esetén felkopaszodása kevésbé látványos, illetve lényegesen lassúbb, mint a meggy esetében. Ez is hozzájárul a termesztés „extenzív” jellegéhez, a kedvezőtlen szemlélet kialakulásához, vagyis a metszés akár több évig való elhagyásához. Azonban minél intenzívebb a termesztés, azaz sűrűbb a telepítés, kisebb méretűek a fák, annál gyakoribb, illetve rendszeresebb metszés szükséges.

A cseresznyefajták között megkülönböztetünk „ágtípusú” és „gallytípusú” fajtákat. Az ágtípusú fajtákat jellemzik az ágak gyors ütemű vastagodása, gyengébb elágazódási hajlama, relatíve kisebb gallymennyiség, kevesebb növekedési pont. Az ilyen fajtáknál a vesszők kivételével gyakoribb visszametszési beavatkozásokat célszerű alkalmazni. A gallytípusú fajtákra jellemző a mérsékeltebb ágvastagodási dinamika, a jó elágazódási hajlam, a több növekedési pont. Az ilyen, termékenyebb típusú fajták esetében a ritkító jellegű beavatkozások domináljanak.

A cseresznyefák koronaalakítására dolgozta ki Brunner Tamás a szektoriális kettős metszést. Eszerint egy ferde elhelyezkedésű vesszőt egy belső (felső) elhelyezkedésű rügyre metsszünk vissza, amiből egy erőteljes, meredeken felfelé álló hajtás képződik. A végálló rügy alatt lévő kifelé néző rügyből képződött hajtás viszont gyengébb és kedvező, laposabb szögállású lesz. Ezt követően a felső állású rügyből képződött meredek, erőteljes hajtást eltávolítjuk, meghagyva a kedvező, szelíd szögállású növedéket. A metszésmód hatására növekszik az oldalvesszőkön a termőrészek száma, illetve korábbi lesz a termőre fordulás.

A cseresznyefák esetében az évenkénti metszés a függőleges helyzetű képletek (hajtások, vesszők, gallyazat stb.) eltávolítására, valamint az akrotóniás elágazásból adódó „fészkek” kihegyezését szolgáló vessző-és gallyritkításra koncentráljon. A nagyobb ágak különböző mértékű ritkítása és visszavágása a korona sűrűségétől, habitusától függően 2-4 évenként esedékes, amit kizárólag a téli metszés során végezzünk el. A metszéskor képződő nagyobb méretű sebeket mindenképp kezelni szükséges a fertőzések elkerülése végett. A cseresznyére jellemző növekedési és termőrész képződési sajátosságok miatt a csonthéjasok közül cseresznyénél fordul elő leginkább a metszést kiegészítő eljárások alkalmazásának szükségessége. Ezek közül legnagyobb gyakorisággal a hajtáshelyzet változtatásra van szükség (35. kép), de célszerű lehet rügy feletti bemetszést, gyökérmetszést, törzs (ág) bemetszést is alkalmazni.

Intenzív termesztésben a növekedési erély mérséklése végett a téli mellett nyári metszést is szükség lehet végezni (36-37. kép). A termőkorú cseresznyefák nyári metszésének optimális időszaka a szüret utáni 2-3 héten belül határozható meg. Elvégzéséhez feltétlenül fontos a jó növény-egészségügyi helyzet biztosítása egészen a természetes lombhullásig.

Termesztéstechnológia

Talajművelés

A cseresznyeültetvényekben kivitelezhető mind az ugaros, mind pedig a talajtakarásos talajművelés. Utóbbi esetében fokozottan kell számolni a tápanyag-, és víz-utánpótlással. A facsíkok kezelésre mechanikai talajművelés, vagy vegyszeres gyomirtás javasolható.

Tápanyag-utánpótlás

A cseresznye korai érése és a többi gyümölcsfajhoz képest rövidebb, intenzívebb tápanyag-felvételi ciklusa miatt a megfelelő időzítés és a tápanyag-felvétel dinamikájához igazodó tápanyag-ellátás nagyon fontos szempont.

Az utóbbi években általános irányelvvé vált, hogy a lehető legkevesebb nitrogéntrágya használatával érjük el a kedvező kondíciót, a magas terméshozamot és a jó minőséget. Ez kedvező talajtermékenység mellett maximálisan 50-70 kg nitrogén hatóanyagot jelent.

A cseresznyefák nagy mennyiségű káliumot igényelnek. Hiánya esetén gyengül a fák kondíciója, növekedése, szénhidrát-ellátottsága. A fák termőképessége csökken, a gyümölcsök kisebbek lesznek, kevesebb cukrot és savat tartalmaznak. A kálium kijuttatásánál figyelembe kell venni a cseresznye klórérzékenységét. A kálium-kloridot csak alaptárgyaként célszerű használni, a későbbiekben pedig kálium-szulfát alkalmazása javasolt.

A cseresznye foszforigénye messze elmarad a nitrogén-, és káliumigényétől. A túlzott P-trágyázástól óvakodni kell, mert cinkhiányt idézhet elő.

Öntözés

A cseresznye közepes vízigényű növény (600 mm), intenzív termesztésben öntözőrendszert mindenképp szükséges létesíteni. A vízutánpótláson túlmenően az öntözésnek igen nagy szerepe lehet a gyümölcsminőség megőrzésében, ugyanis tapasztalatok szerint az érést megelőzően a rendszeres, kiegyensúlyozott vízadagolás mérsékelheti a gyümölcsök kirepedésének arányát. A betakarítást megelőző 1-2 héten belül ugyanis a csapadék jelentős repedést okozhat. Emiatt sem javasolható cseresznye ültetvényekben a korona feletti esőztető rendszerek használata, ami a lombozat és a gyümölcs nedvesítésével járna. Ehelyett a csepegtető rendszer, valamint korona alatti mikroszórófejes öntözés ajánlható, amivel lehetőség nyílik az ültetvény páratartalmának növelésére is, ami a törpésítő alanyon lévő fáknál kritikus fontosságú (38. kép).

A cseresznye korai érése miatt a gyakorlatban sokszor megfeledkeznek a fák ápolásáról a szüret utáni időszakban, ami az öntözés elhanyagoltságában is érezhető. A nyár második felében kijuttatott víznek ugyanakkor nagy jelentősége van a termőrügy képződés szempontjából, ami a következő évi termésmennyiséget alapvetően befolyásolja.

Az öntözés jelentőségét jól mutatja, hogy a termesztett gyümölcsféléink közül a körte mellett a cseresznyeültetvények rendelkeznek a legnagyobb arányban (50%) öntözőberendezéssel, viszont ahol valójában működik is az öntözés, kisebb részarányt takar (30%).

Gyümölcsrepedés és madárkár elleni védelem

A cseresznyetermesztés jelentős kockázati tényezője az eső okozta gyümölcsrepedés, illetve a madárkártétel.

A csonthéjasok közül a gyümölcsrepedés a cseresznye esetében képes a legnagyobb károkat okozni. A kicsattant gyümölcs friss fogyasztásra alkalmatlan, a sebfelület pedig utat nyit a gombás fertőzésnek, illetve rothadásnak. A repedés a gyümölcshéjon át felszívódó nedvesség következménye, aminek mértéke a termőhelytől, fajtától, művelésmód függően eltérő lehet. A védekezési módszerek közül a leghatékonyabb és egyben a legköltségesebb is az esővédő fóliaborítás alkalmazása (39. kép). A sátrat többnyire az érés utolsó szakaszában, ideiglenes húzzák fel, mielőtt a gyümölcs repedésre és moníliás rothadásra érzékennyé válna. Az üvegházzal ellentétben az esővédő sátor oldala nyitott, a sátor szellőzik. A gyümölcsrepedés kémiai kezelésekkel is mérsékelhető. Legelterjedtebben kalcium sókat, elsősorban kalcium-kloridot használnak, amely csökkenti a héjon keresztüli vízfelvételt, növeli a héj rugalmasságát, valamint javítja a tárolhatóságot. A szüretet megelőzően 4-6 héttel többször javasolt 0,5-1,0%-os kalcium-kloridos permetezés elvégzése.

A madarak, elsősorban seregélyek okozta kártétel megelőzése ugyancsak nagy kihívás. Az érőfélben lévő gyümölcsök madár általi csipkedése, károsítása nyomán a gyümölcs fogyasztásra alkalmatlanná válik, illetve rothadásnak indul. A legbiztosabb védekezési módszernek az ültetvény teljes befedése, madárhálók alkalmazása tekinthető (40. kép). A fejlett európai termesztő országokban már gyakori az olyan ültetvények létrehozása, amelyek felül fóliával borítottak az eső ellen, míg oldalt hálóval vannak körbevéve a madarak ellen. A tapasztalatok szerint kisebb hatékonyságú, sokszor ideiglenes védekezési mód a madarakkal szemben a különböző vadmadarak hangját utánzó készülékek ültetvénybe való kihelyezése, illetve hangágyúk alkalmazása.

Növényvédelem

A cseresznye jelentősebb kórokozói:

- Csonthéjasok moníliája – Monilinia laxa, M. fructigena

- Blumeriellás levélfoltosság – Blumeriella jaapii

A cseresznye jelentősebb kártevői:

- Cseresznyelégy – Rhagoletis cerasi

- Fekete cseresznye levéltetű – Myzus cerasi

- Lombosfa fehérmoly – Leucoptera malifoliella

- Bundásbogár – Epicomestis hirta

- Májusi cserebogár – Melolontha melolontha

A cseresznye jelentős kórokozója a csonthéjasok moníliás betegsége, mely ellen a virágzás időszakában szükséges vegyszeres kezeléseket végrehajtani. A védekezés alapja, a moníliával fertőzött koronarészek vegetációs időben történő folyamatos lemetszése, az egészséges részig való visszavágása. A blumeriellás levélfoltosság ellen sziromhullástól a szüret utáni időszakig szükséges védekezni. A következő évi termésmennyiség szempontjából alapvető fontosságú, hogy a lombozatot a betakarítás után is a fán tartsuk, ugyanis a szüret utáni jelentős lombfertőzöttség és lombhullás a virágrügyek fejlődését jelentősen visszaveti.

A cseresznyelégy elleni védelmet a rajzás megfigyelésére alapozzuk, a permetezéseket pedig a közeli szüret miatt az élelmezésügyi várakozási idő figyelembe vételével hajtjuk végre.

Az ápolási munkák között a cseresznye esetében is van számos olyan, amelyek a növényvédelem hatékonyságát jelentősen növelhetik:

- Az őszi időszakban, illetve azt követően a lehullott és fertőzött levelek karbamidoskezelése, vagy összegyűjtése és ültetvényből való kivonása csökkentheti a tavaszi fertőzéseket.

- A fertőzött növényi részek, gyümölcsmúmiák eltávolítása és megsemmisítése csökkenti a fertőzési nyomást az ültetvényben.

- A nyár közepére záródó perifériájú lombozat szüret utáni ritkítása jobb megvilágítást és permetezhetőséget nyújt a belső részek számára.

- Téli fatisztogatással a lombosfa fehérmoly bábcsomókat, illetve egyéb kártevőket drótkefével célszerű letisztogatni.

Betakarítás

A cseresznye nem utóérő gyümölcs, íze, zamata, cukortartalma már nem tud gyarapodni a szüret után. Tökéletes minőségét friss fogyasztás céljából akkor éri el, amikor 90%-os érésig eljutott.

Friss fogyasztásra kézzel, kocsánnyal szüretelünk. A kocsány megléte fontos minőségi mutatónak számít, az üde zöld kocsányszín ugyanis a frissesség képzetét kelti a fogyasztókban. A kézi szedés rendkívül időigényes, az egész évi munkaráfordítás 80-85%-át köti le. A szüret során gyakori hiba a munkások részéről, hogy szedéskor a bokrétás termőnyársakat letörik a fáról, ami akkor következik be, ha a gyümölcsöket nem egyenként, hanem csoportosan, csokrosan szedik le. A szüretelők teljesítménye fajtától, gyümölcssűrűségtől függően 15-30 kg/óra. Legjobb teljesítményt a szedők hasára függesztett szedőedényekkel lehet elérni. Ipari feldolgozásra rázógéppel történik a betakarítás.

Áruvá készítés

Nagyobb üzemekben gyümölcsméret szerinti osztályozást végeznek. Ehhez a kocsányuknál összenőtt gyümölcsöket szét kell választani, hogy a gép egyenként kalibrálhassa a gyümölcsöket. Az átmérők tekintetében 2 mm-es fokozatok különböztethetők meg, aminek nagy jelentősége van, ugyanis az európai piacokon a gyümölcsmérettől függően 1,0-4,0 euro/kg-os értékesítési ár is elérhető a csomagolt, méretazonos áruval. A friss fogyasztásra szánt cseresznyét a kereskedők kívánságának megfelelően kis adagokba, dobozokba kell elosztani.

Tárolás

A cseresznye gyümölcslégzési intenzitása sokkal élénkebb, mint a meggyé, ezért a minősége gyorsabban romlik. A megfelelő tárolhatóság fontos feltétele a frissesség, így a leszedett gyümölcsöt azonnal le kell hűteni. A szedést követően 2-5 órán beül lehetőleg hűtött tárolóba kell vinni a gyümölcsöket, ahol 0 és +2 °C között szükséges tartani. A tárolótér relatív páratartalma lehetőleg 95-96% legyen. Ilyen körülmények között 4 hetes tárolás során elkerülhető a gyümölcsök rothadása.

Újabban alkalmazzák a módosított légterű csomagoló anyagokat (MAP). Speciális anyagú műanyag zacskókban megemelt CO_2-, illetve csökkent O_2 tartalmat állítanak be, amelynek hatására csökken a légzés intenzitása. A gyümölcs így 45-50 napig is eltárolható.

A meggy termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A meggy (Cerasus vulgaris) a cseresznyéhez viszonyítva kisebb jelentőségű gyümölcsfaj a világ termelését és fogyasztását tekintve. Termésmennyisége 1,5 millió tonna körüli, amin jóval kisebb számú jelentősebb termelő ország osztozik. Ahogy a meggy angol nyelvű elnevezése (sour cherry) is mutatja, gyümölcsét a legtöbb helyen savanyúnak tartják, ezért friss fogyasztása világszerte kevésbé elterjedt, zömmel feldolgozva, befőttként hasznosítják. Jelentős meggytermelőnek számít Oroszország, Ukrajna, Törökország, Szerbia, míg az Európai Unióban Lengyelország és Magyarország termelése kiemelkedő (5. táblázat).

5. táblázat: A világ legjelentősebb meggytermesztő országai (FAO, 2017-2018)

tonna

1.

Oroszország

209 350

2.

Ukrajna

195 485

3.

Törökország

183 021

4.

Lengyelország

136 115

5.

USA

125 628

6.

Irán

111 485

7.

Szerbia

109 841

8.

Magyarország

76 366

9.

Üzbegisztán

56 867

10.

Azerbajdzsán

37 471

Hazánk meggytermesztés tekintetében Európában és a világon is nagyhatalomnak számít. Az alma után a második legnagyobb felületen termesztjük, termőterülete jelenleg kb. 14-15 ezer hektár, ami az összes gyümölcstermő felületünk 20%-át jelenti. Termésmennyisége 60-80 ezer tonna (11. ábra), amivel hazánk a világ 8. legnagyobb meggytermelő országa. A vertikum sajátossága, hogy a meggy elsősorban ipari felhasználású gyümölcs, jelenleg a termésnek csak kisebb része (3-5%) kerül friss piacra. Az igen nagy mennyiségben feldolgozott gyümölcsnek köszönhetően Magyarország a világ vezető meggybefőtt előállítója, részesedése világszinten 30-35%, Európában pedig 50-60%.

A meggy igazi hungarikum gyümölcsünk, a versenytárs országok között hazai fajtáinkkal vívtunk ki nemzetközi elismerést. Kedvező klímánk mellé kiváló biológiai alapok párosulnak, így egyedülálló íz- és zamattulajdonságú meggy termesztésére van lehetőségünk. A magyar fajták egyedülálló tulajdonsága a friss fogyasztásra való alkalmassága, köszönhetően a harmonikus sav-cukor aránynak. Emellett a gyümölcséből készített termékek antioxidáns és antocianin tartalma lényegesen magasabb, mint a külföldi fajtákból készült termékeké, így azok áru-, és táplálkozásbiológiai értéke lényegesen nagyobb.

11. ábra: A meggy termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

A meggy hazánkban kozmopolita növény, az ország nagy részén sikeresen termeszthető. A termés nagyobb részét három termőtáj adja, Szabolcs-Szatmár-Bereg megye, a Duna-Tisza Köze és Közép-Dunántúl (12. ábra). A megtermelt mennyiség körülbelül fele, 40-50%-a részben nyers, részben feldolgozott formában exportra kerül, meghatározó piacunk Németország. Ez egyben igen kiszolgáltatottá teszi a magyar termelést. A hazai fogyasztás igen alacsony, 3-4 kg/fő/év körül van, döntő hányadát a befőtt teszi ki. A friss meggy belső fogyasztásának és exportjának növekedési lehetőségei korlátozottak a gyümölcs 6-8 hetes szezonalitása és a viszonylag rossz szállíthatósága, tárolhatósága miatt.

A meggypiacon rendszeresen probléma a rendkívüli mértékű hektikusság. Az évjáratok között jelentős különbségek vannak, melyek kiszámíthatatlanná és tervezhetetlenné teszik a jövőt. Ez a piac instabilitásához vezet, amely a fejlődés legnagyobb korlátja. Emellett igen negatív hatása van az évről évre tapasztalható alacsony értékesítési áraknak, melyek sok esetben nem vagy alig haladják meg az önköltséget. Az ipari meggy ára visszahat a frisspiaci meggy árára, hiszen a kereskedelem alkufölénybe kerül a termelővel szemben, mivel alacsony ipari meggy árak mellett a termelőnek nincs alternatív helyettesítési lehetősége.

12. ábra: Cseresznye és meggy termelésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

A meggytermesztésünket az évek többségében piaci zavarok jellemzik, amely több okra vezethető vissza. Az ültetvények és a termelők technológiai és szaktudásbeli színvonala nagyon változatos, a különböző színvonal pedig eltérő hozamokat, minőséget és költségeket eredményez (80-100 Ft/kg, illetve 200 Ft/kg önköltség). Az ültetvények nagy része gyenge színvonalú, sok helyen még mindig extenzív fajként kezelik a meggyet. Ennek megfelelően az alacsony hozamok nem biztosítanak olyan jövedelmezőséget, melyekkel komolyabb ráfordításokat lehetne eszközölni a fejlődés érdekében. Az ágazatra jellemző a szerény mértékű szervezettség, illetve a piaci résztvevők közötti alacsony bizalom. A nem szakmai alapokon kiosztott termelési támogatások konzerválják a kedvezőtlen termelési szerkezetet, nem a fejlődés irányába hatnak. A feldolgozók nem fizetik meg jobban a minőséget, így a termelők nem érdekeltek a jobb gyümölcsminőség elérésében. A konzervüzemeknek kedvezőtlen az alkupozíciója, ugyanis a meggybefőtt gyakorlatilag egyetlen piacra, Németországba kerül értékesítésre.

A versenyképesség javítása érdekében feltétlen szükséges lenne a termelési színvonal jelentős növelése (öntözés, tápanyagellátás, rendszeres metszés, növényvédelem). Jó évjáratokban 15-20 t/ha, sokéves átlagban 12-15 t/ha termésátlag elérése jelentene gazdaságos termelést. Termesztési hagyományainknak is köszönhetően a fajtakínálat, a technológia, a szakmai ismeret rendelkezésre áll, csak alkalmazni lenne szükséges a gyakorlatban.

Ökológiai igény

A meggy eredményes termelésének feltételei adottak hazánkban, a szélsőséges adottságú talajok kivételével mindenhol megtalálható. Szélesebb körben termeszthető, mint a cseresznye, mert jobban alkalmazkodik az éghajlati és talajviszonyokhoz.

A középkötött, mélyrétegű, jó levegő- és vízgazdálkodású, enyhén meszes (maximum 5%) talajokat kedveli, de a gyengébb minőségű talajokon is megterem. Kötött, levegőtlen talajon viszont a fák sínylődnek, a betegségeknek hamarabb áldozatául esnek, rövidebb életűek.

A meggy kevésbé hőigényes, mint a cseresznye. A téli fagyokkal szemben is az ellenállóbb fajok közé tartozik, nyugalmi időben -20, -25 °C-ot nagyobb károsodás nélkül elvisel. Nem tartozik a legnagyobb fényigényű fajok közé, de a fényhiányra érzékenyen reagál, csökken a virágrügyképzés mértéke, a termőgallyak gyorsabban felkopaszodnak. Közepes vízigényű faj, 600 mm csapadék szükséges számára. Pótlólagos öntözéssel nagyobb termésbiztonság érhető el.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

Meggyültetvényeink szinte kizárólag (közel 100%-ban) sajmeggy alanyon létesülnek, amelynek erős növekedése kellő rögzítést ad a talajban, valamint megfelelő a fák regenerációjához. Kis arányban vadcseresznyét vagy meggymagoncot is alkalmaznak, utóbbi a kötöttebb, kisebb levegőtartalmú talajokat jobban bírja. Intenzív, elsősorban kézi betakarításra tervezett, orsó koronájú ültetvényekben Gisela alanyok használatára is van példa.

Fajtahasználat

A meggyre hazánkban rendkívül nagy fajtagazdagság jellemző, a Nemzeti Fajtajegyzékben jelenleg 22 államilag elismert fajta szerepel, amelyek mellett számos új, értékes fajtajelöltet is megfigyelést alatt tartanak. A magyar meggyfajták egyedülálló tulajdonsága a kedvező beltartalmi érték (harmonikus sav/cukor arány, nem keserű íz, kimagasló antioxidáns tartalom), ami lehetővé teszi a gyümölcsök friss fogyasztását. Hazánkban az 1970-es évek végéig az önmeddő Pándy meggy változatokat és a Cigánymeggy típusú pollenadó fajtákat együtt termesztették, ma már azonban kizárólag öntermékeny fajtákat termesztünk.

A meggy elsősorban feldolgozóipari alapanyag, így a fajtaválasztás során elsődleges szempont az olyan gyümölcsminőség biztosítása, ami megfelel a különböző feldolgozási céloknak. Termesztett fajtáink nagy része (’Debreceni bőtermő’, ’Kántorjánosi’, ’Petri’, ’Éva’) megfelel az ipari felhasználás, valamint a friss fogyasztás követelményeinek is, nagyobb rugalmasságot biztosítva a hasznosíthatóságot illetően. A fajták egy kisebb része (’Cigánymeggy’, ’Pipacs 1’, ’Parasztmeggy’, ’Hartai meggy’) pedig igazi célfajtáknak tekinthető, ugyanis gyümölcseik csak néhány ipari célra alkalmasak, friss fogyasztásra nem.

Ipari feldolgozású meggy esetében elvárt a 18-22 mm-es gyümölcsméret, amit a hazai fajtáink az évek többségében bőven teljesíteni tudnak. Ennél kisebb méretű gyümölcsök szükségesek a bon-bon (konyak-meggy) gyártásához, amit eddig az apróbb méretű ’Oblacsinszka’ fajta termesztésével elégítettünk ki. Étkezési piacra szánt meggy esetében alapelvárásnak számít a 20-23 mm-es átmérő és az 5-6 grammos tömeg. A gyümölcsök szedése ez esetben kizárólag kocsánnyal történhet. A pálhalevelek kis mértékű jelenléte kedvezőnek ítélhető, ugyanis a meggynél a frissesség jelének számít.

Termesztési szempontból igen fontos fajtajelleg a fajták felkopaszodásra való hajlama, ami az aktív termőfelület nagyságán keresztül jelentősen befolyásolja az elérhető hozamokat. Ebből a szempontból a négy alapfajtánk kedvezőtlen tulajdonságúnak számít, míg az újabb ’Petri’ és az ’Éva’ igen gazdag termőrész berakódású, ami a magasabb termésekben is megmutatkozik.

Meggytermesztésünket hosszú évek óta négy főfajta határozza meg (13. ábra). Legnagyobb arányban található jelenleg ültetvényeinkben a júniusban érő ’Érdi bőtermő’ (30%), míg a júliusi érésű három északkelet-magyarországi tájfajta együttes aránya 52% (’Újfehértói fürtös’ 23%, ’Kántorjánosi 3’ 15%, ’Debreceni bőtermő’ 14%). Az egyéb fajták (’Petri’, ’Éva’, ’Pándy meggy’, ’Cigánymeggy’, ’Oblacsinszka’) részesedése összesen 18%.

A meggy érési szezonja június eleje és július eleje-közepe között mintegy 35-45 napot tesz ki. Ezen rövid időszakon belül rendkívül aránytalannak tekinthető a fajták érési ideje, ugyanis a három júliusban érő nagy tájfajta szürete néhány nap eltéréssel, de szinte teljesen egybeesik. A késői érésű fajták aránya így az árualapban igen nagy, egyes években elérheti a 70-75%-ot is. A meggy érési szezonjának széthúzása, a korai érésű fajták arányának növelése tehát kiemelten fontos feladat. Ez alapján értékesnek tekinthetők az ’Érdi bőtermő’ és az ’Újfehértói fürtös’ között érő fajtajelöltek, amikkel a konzervipari holtidőt lehetne kitölteni. A későn érő fajták közül ültetvényeinkben a kedvező termőrész képződési sajátosságaiknak és magasabb hozamaiknak köszönhetően a jövőben várhatóan nőni fog a ’Petri’ és az ’Éva’ fajta aránya.

13. ábra: A hazai meggytermesztés fajtaszerkezete (KSH, 2018)

Térállás

A meggynél olyan mértékű intenzitásnövelés (kisméretű korona, nagyobb állománysűrűség), mint az alma esetében nem valósítható meg és nem is szükséges. A rázógéppel betakarított meggyültetvények jellemző térállása váza (tölcsér) koronaformán 6-8 m x 4-6 m, amely lehetővé teszi a rázógép akadálytalan munkáját. Szabad orsó koronán 6-7 m sor-, és 3-4 m tőtávolság alkalmazása jellemző, karcsú orsó koronaforma esetében pedig az 5-5,5 m x 2,5-3 m térállás tekinthető kedvezőnek.

Koronaforma

A meggyfák alakításánál és fenntartásánál elsőszámú szempont, hogy a fák alkalmasak legyenek a gépi betakarításra. A hazai ültetvényekben egyaránt találkozhatunk a gyümölcsrázást lehetővé tevő középmagas törzsű sudaras szórt állású fákkal, váza koronával, valamint szabad orsóval és karcsú orsóval.

A sudaras, szórt állású formák elsőrendű vázágai lekötözés vagy metszési irányítás hiányában nagyobb szögállásban ízesülnek a tengelyhez, és az ahhoz viszonyított vastagságuk is nagyobb, azaz a tengely dominancia mérsékeltebb (41. kép). Ennek megfelelően közelebb állnak a gömb, illetve félgömb formához, amelyek megvilágítása kedvezőtlenebb az intenzívebb koronákhoz képest. A szabad és a karcsú orsó koronák kisebb méretűek, hengeres és kúpos formájúak (42-43. kép). Alakításukat és fenntartásukat lekötözéssel, kiterítő metszésmódokkal segítjük elő. A váza koronaforma megvilágítottsága hasonló, vagy a mérettől függően kedvezőbb, mint a központi tengelyes formáké. A tölcsér korona ágain is igen fontos a kúpszerűen felfelé rövidülő gallérágak kialakítása, azaz az elágazások alulról fölfelé haladva csökkenő hosszúságúak és vastagságúak legyenek.

Meggytermesztésünk megújulását a kézi vagy gépi szüretelésű, központi tengelyes és a kizárólag gépi betakarítású, nyitott koronájú, nagyobb állománysűrűségű ültetvények elterjedésével segíthetjük elő.

A számos meggyültetvényben szerzett tapasztalatok alapján a tengely nélküli és a tengellyel rendelkező fák gépi rázásának gyümölcsminőségre gyakorolt hatásaiban nincs eltérés. Ugyanolyan arányú, sérülésmentes gyümölcsöt lehet szüretelni, így nem feltétlenül szükséges a szüret gépesítéséhez a nyitott koronák alkalmazása.

Metszés

A meggyfák esetében széleskörűen elterjedt és mai napig él a „nem kell metszeni, úgyis terem” felfogás. Valamennyi koronaforma esetében azonban fontos a rendszeres évenkénti koronaalakító és fenntartó metszés. A meggy jellegzetes termőrészei, a vesszők és a bokrétás termőnyársak ugyanis a 2-4 éves korú gallyakon találhatók meg a legnagyobb sűrűségben, amelyek metszés nélkül gyorsan felkopaszodnak (44. kép). A cseresznyéhez viszonyítva a meggy kopaszodási dinamikája jóval intenzívebb, illetve regenerációs képessége mérsékeltebb.

A meggyet könnyebb alakítani, a koronát a kívánt formában fenntartani, mint például a kajszi és szilvafajtákat. „Engedelmes koronaformájú és növekedési jellegű” gyümölcsfajnak tekinthető. A meggynél jól alkalmazhatók a „metszési receptek”: a függőleges irányú, valamint a lecsüngő képletek eltávolításával törekedjünk a „halbordás” szerkezet kialakítására, alkalmazzuk a hajlító hatású metszésmódokat. Ezek alapján a meggynél is jól használható a szektoriális kettős metszés.

Sajnos a meggyfák növekedési sajátosságai miatt a felkopaszodást, illetve annak ütemét csak mérsékelni tudjuk, megállítani nem. A folyamat lassítása érdekében a termőre fordulás előtt a vesszőket évente méretüktől és vastagságuktól függően minden esetben mérsékelten metsszük vissza a jobb elágazódás érdekében. A termőkorú fákon pedig az alsó és a belső részeken több visszametszést, míg a külső és a felső részeken pedig több ritkító jellegű beavatkozást kell végeznünk. A ritkító jellegű visszametszés úgynevezett visszaejtéseket jelent a 2-3 éves részeken lévő halbordára, oldalirányú „álsudárra”, a jó fényviszonyok biztosítása érdekében. Minden erőfeszítésünk ellenére azonban egy idő után törvényszerű, hogy a fák produktív termőfelülete csökken, amely a termésteljesítmény mérséklődését is eredményezi. Ostorszerű, lecsüngő, kopasz képződmények nagy számban keletkeznek a fán, amelyek szomorúfűz fához hasonló látványt mutatnak. Ilyenkor lehet szükség a meggyfák részleges vagy teljes ifjítására, amellyel azok élettartama jelentősen meghosszabbítható (45-46. kép).

A termőfák nyári metszésére a szüretet követő 3 héten belül kerüljön sor. Ennek során fajtától függően változóan az 1-4 éves korú részeket ritkítjuk, illetve szükség szerint visszametsszük. Az idősebb, illetve vastagabb koronarészek ritkítását a nyugalmi időszakban végezzük el.

Termesztéstechnológia

Talajművelés

A meggyültetvények talajművelése hasonlóképpen végezhető, mint a cseresznyénél, a meggyre jellemző specifikumokról nem beszélhetünk. A sorközök kezelésére legelterjedtebb a füvesítés, míg a fák koronája alatti terület kezelésére mechanikai vagy vegyszeres gyomirtás a gyakori.

Tápanyag-utánpótlás

A meggyet sokáig a kevésbé tápanyag-igényes növények közé sorolták, ami a korábbi domináns, ’Pándy’ meggy viszonylagos igénytelenségére vezethető vissza. A napjainkban termesztett meggyfajták azonban tápanyagigényesnek tekinthetők.

Makroelemek közül a meggy nitrogén és a kálium igénye jelentősebb. A nagyobb mennyiségű nitrogén az éves vesszők képzéséhez szükséges, elsősorban azon fajtáknál, ahol a rövid termőrészek, a bokrétás termőnyársak nagy sűrűségben fordulnak elő. Évente 75-150 kg/ha hatóanyag nitrogén kijuttatása lehet szükséges.

Kálium a fák szénhidrát-ellátottságához szükséges, hiányában mérséklődik a hajtásnövekedés, a termőképesség csökken, a gyümölcsök kisebbek lesznek, kevesebb szárazanyagot és savat tartalmaznak, íztelenebbek lesznek.

Mikroelemek közül gyakran jelentkezhet a meggyen vas-, mangán-, és cinkhiány, amelynek kezelésére permettrágyákat használhatunk.

Öntözés

A meggy a csonthéjasok közül legjobban tűri a szárazságot, de ez nem azt jelenti, hogy ne igényelne öntözést. Évi csapadékigénye 600 mm, de a bőtermő, nagy gyümölcsméretű fajták vízigénye elérheti a 700 mm-t is.

A víz kijuttatását leggyakrabban mikroöntözéssel, csepegtető rendszerrel végzik. Emellett előnyös lehetne a nagyobb talajtérfogatot nedvesítő mikroszórófejes öntözés is, ugyanis a fák gép rázását követően a gyökérszálak jelentős része elszakad, alkalmatlanná válva a nagyobb mennyiségű víz-, és tápanyag felvételére, amely a rügydifferenciálódás szempontjából nagy hátrány. Hazánkban a meggyültetvények mindössze 17%-át öntözik.

Növényvédelem

A cseresznye és a meggy növényvédelme a legtöbb ponton hasonlóságot mutat, a fontosabb kórokozók, kártevők, illetve a védekezés alapelvei megegyeznek a cseresznyénél bemutatottakkal.

Betakarítás

A friss fogyasztásra szánt meggy kézi szedése a kis gyümölcsméret miatt a többi csonthéjashoz képest jóval több időt igényel. A szedési teljesítményt befolyásolja a fajta, a termés mennyisége és fán belüli elhelyezkedése. Egy szüretelő munkás óránként 8-15 kg gyümölcsöt képes leszedni. Szedőedénynek legmegfelelőbbek a vaskampóval felszerelt műanyag vödrök, vagy horganyzott vasvödrök. A szállításra az M10-es rekesz a legalkalmasabb. A gyümölcsök pálhalevelessége a kézi szüret teljesítményét rontja, viszont a pálhalevelek kismértékű jelenléte a friss piacon előnyt jelent, mert a frissesség kifejezőjének számít.

Az ipari feldolgozásra kerülő meggy gépi betakarítása rázással történik, melyhez korábban az amerikai gyártmányú Kilby és a dán gyártmányú Schaumann rázógépeket használták (47. kép). Újabban a francia származású Ceparo és a hazai CM RG-2 típusú gép is számításba jön. A gépekkel szemben követelmény, hogy ne okozzanak sérülést a fák gyökérzetében, törzsében, koronájában.

A rázógépek közül a törzsrázók 20 cm-es törzsvastagságig alkalmazhatók, melyek merőlegesen fogják be a fát, kizárva a sérülés lehetőségét. A vastagabb törzsű fákon a fa sudarát, vagy a vázágakat fogja meg a gép.

A gyümölcsfák kíméletes rázását kémiai kezelésekkel is elősegíthetjük, amelyek csökkentik a gyümölcs leválasztásához szükséges erőt. Erre hazánkban az etefon hatóanyagú Ethrel használata terjedt el, amit 0,6-0,8 liter/ha dózisban kell kijuttatni, 1000-1500 liter/ha permetlémennyiséggel. A permetezés után 4-5 nappal már figyelni kell a kocsány és a gyümölcs közötti elválasztó pararéteg kialakulására, amikortól kezdhető a rázás.

Áruvá készítés

A friss fogyasztásra szánt meggy csomagolása egyelőre még sok kívánni valót hagy maga után. A fogyasztók most még inkább rekeszekben kínált meggyel találkoznak, kevés a kis kiszerelésű csomagolás (doboz, tálca). Az eddigi hazai tapasztalatok alapján a terjedőben lévő flow-pack csomagolás kedvezően hat az áru megjelenésére, valamint előnyös a polctartósság szempontjából is.

Tárolás

A kézzel szedett gyümölcsöt minél hamarabb szükséges hideg tároló helységbe szállítani, ugyanis a napon álló meggy tömegvesztesége igen jelentős lehet. A gyümölcsök szüret igen sérülékenyek, polcállósági idejük nagyon rövid. A húsuk gyorsan puhul és veszít nedvességtartalmából.

A meggy tárolásához leggyakrabban a hűtve tárolást alkalmazzák, hasonlóan, mint a cseresznyénél. Módosított légterű tárolást a meggynél is lehetséges végezni, amellyel a gyümölcs hat hétig eltartható jelentős minőségromlás nélkül.

A szilva termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A szilvát a világon többféle fajtacsoport képviseli. A házi szilva (Prunus domestica) termesztése mellett egyre népszerűbbek a Prunus salicina és a Prunus cerasifera fajták is, ezek termőhelyi igényei azonban közelebb állnak a kajsziéhoz és az őszibarackéhoz. A világpiaci forgalomba egyre nagyobb arányt képviselnek, attraktívak, jól tárolhatók és szállíthatók, gyümölcseik frissfogyasztásra keresettek. Hazánkban viszont nagyfokú téli-, és tavaszi fagyérzékenységük kockázatossá teszi a termesztésüket. A Prunus domestica fajták termesztése az elmúlt évszázadokban elsősorban Európa hűvösebb klímájú területeire volt jellemző, várhatóan a jövőben is ebbe a térségbe tartozó országok termesztése fogja meghatározni a piaci árukínálatot. A világon összesen 13 millió tonna szilvát állítanak elő. Jelentősebb termelő országok Kína, Románia, Szerbia, USA.

A házi szilva hazánkban honos, az ország nagy részén sikeresen termeszthető, kozmopolita növény. Megítélése, illetve megbecsülése sajnos elmarad a kívánatostól, a fogyasztók tudatában sokszor úgy van jelen, mint a „szegény ember gyümölcse”, „leértékelt gyümölcs”, „ócska gyümölcs”. Kiváló beltartalmi tulajdonságai (rosttartalom, ásványi anyag tartalom, ezen belül kálium) ugyanakkor szükségessé tennék a jelenlegi mennyiség fogyasztásának növelését. Friss és feldolgozott gyümölcsként (aszalt szilva, befőtt, lekvár, pálinka, sütemény töltelék, stb.) is nagyon értékes, az év minden napján fogyasztható lenne.

Termesztésünkben jelentős változások történtek az elmúlt évtizedekben, illetve években egyaránt. Az 1970-es évekbeli 200 ezres termésmennyiségünk a rendszerváltás után jelentősen visszaesett, mára 60-70 ezer tonna körül stabilizálódott (14. ábra). Ezzel az alma mögött, a meggyel közel megegyező volument képviselve, a 2-3. legnagyobb mennyiségben termesztett gyümölcsünk. Hazánk az EU-csatlakozáskor 5300 hektáron termelt szilvát, ami az azt követő 10 évben folyamatosan emelkedett, 2015-re már megközelítette a 8000 hektárt. A területi bővülés oka alapvetően nem a kimagasló jövedelmezőség volt, hanem az intenzív gyümölcskultúrákhoz képest mérsékeltebb tőkeigény és a gépesíthető betakarításnak köszönhető alacsonyabb munkaerő-igény. Az utóbbi években azonban a termőterülete már csökkenésnek indult, jelenleg 6600 hektár. A legfontosabb termesztő körzetek Szabolcs-Szatmár-Bereg, Bács-Kiskun és Pest megyékben találhatók (15. ábra), e három megye adja a hazai termőfelület kb. 70%-át.

14. ábra: A szilva termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

A szilva a hazai gyümölcstermelés „mostohagyereke”. Az ültetvények nagy része elöregedett, nagyon kevés az intenzív művelésű, korszerű ültetvény. Az országos termésátlagok mindössze 8-13 t/ha körül alakulnak, ami kb. fele a gazdaságos termeléshez szükséges szintnek. Fajtahasználatunk is egyoldalú, a ’Cacanska lepotica’ és a ’Stanley’ fajta az uralkodó. Ez sokszor okoz piaci zavarokat, amikor az egyszerre megérett gyümölcs hirtelen nagyobb mennyiségben jelenik meg a piacon.

A hazai szilvatermés kb. 75-80%-a a belföldi piacon kerül értékesítésre, mintegy 20-25%-át pedig exportáljuk. A felhasználási irányt tekintve a termés kisebbik fele a feldolgozóiparba kerül, nagyobbik fele pedig hazai vagy külföldi frisspiacra. A hazai friss szilvafogyasztás sajnos igen alacsony, 1,3 kg/fő körüli. Emellett viszont jelentősebb az ipari feldolgozás, leginkább lekvár, befőtt és pálinka formájában.

15. ábra: A szilva termelésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

Ökológiai igény

A szilva termésbiztonsága hazánkban kedvezőnek tekinthető, az almával és a meggyel azonos csoportba sorolható. Közepesen fényigényes gyümölcsfaj, hűvösebb éghajlaton is termeszthető. A téli lehűlésekkel szemben az ellenállóbb fajok közé tartozik, mélynyugalmi időszakban -20, -25 °C-ot is elviselnek.

Vízigényes növény, amit mutat, hogy elsősorban a középkötött, nyirkos talajokon érzi jól magát, eltűri a kötöttebb, nedvesebb talajokat is. Évi csapadékigénye 700-800 mm. Kedvezőek számára a 6,2-8,2 pH-jú talajok, mésztartalom esetében pedig az optimum 5% körüli.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

A szilvafákat szinte kizárólag mirobalán (cseresznyeszilva) alanyra szaporítják. Erős növekedést biztosít a fának, a nagyon köves és száraz talajok kivételével mindenhol jól érzi magát. A magas talajvizet és az átmeneti vízborítottságot is jól tűri. Intenzív ültetvényekben kis számban előfordul a gyengébb növekedésű St. Julien alany.

Fajtahasználat

Termesztett szilva fajtáink többsége külföldről származik, a korábbi magyar fajták (’Debreceni muskotály’, ’Páczelt szilvája’, ’Besztercei’, stb.) kiszorultak a termesztésből. A ’Besztercei’ a világ talán legjobb, legízletesebb fajtájának tekinthető, azonban fokozott sharka vírus érzékenysége miatt sajnos szinte lehetetlen gazdaságosan termeszteni. Egy másik helyi tájfajtából, a penyigei ’Nemtudom szilva’-ból különleges minőségű lekvárt és pálinkát készítenek.

Napjainkban a 40-50 gramm tömegű, 45 mm átmérőjű, megnyúlt alakú szilvafajtákat tartjuk kívánatosnak, amelyek szilárd húsúak, magválóak és kis magvúak. Héjszín tekintetében szinte csak a sötétkék gyümölcsű fajták iránt van érdeklődés, a lilás, pirosas színű fajták ma már kevésbé keresettek. Friss piaci értékesítésnél fontos a gyümölcsfelület hamvasságának a megőrzése, ugyanis a „hullafoltos”, azaz a viaszrétegüket részben elveszített gyümölcsök inkább taszítják a vevőket, minthogy vonzanák. A gyümölcsökkel szembeni további követelmény a magas szárazanyag-tartalom. Korai érésű fajtáknál 14 Brix%, a későieknél pedig minimum 16 Brix% az elvárás.

A szilvatermesztés egyik sarkalatos pontja a himlővírussal szemben ellenálló, esetleg rezisztens fajták használata. Előbbiekből már szép számban állnak rendelkezésre elsősorban német és szerb kutatóintézetek jóvoltából, de a rezisztensekből is egyre több jelenik meg. Jövedelmezőség szempontjából fontos a korai termőre fordulás és a rendszeresen nagy hozamoknak az (25-30 t/ha) elérése, amit az öntermékeny fajták stabilabban biztosíthatnak. A fajták érési ideje a szezonon belüli igen változékony árakon keresztül nagyban meghatározza az elérhető árbevételeket. E szempontból kedvezőbbnek ítélhetők az augusztus közepe előtt, illetve a szeptember közepe után érő fajták. Fontos fajtajellemzőnek tekinthető még a gyümölcsök fán való tarthatósága, valamint a tárolásra való alkalmasság.

A hazánkban termesztett szilvafajták érési szezonja mintegy három hónap át, július elejétől október elejéig tart. Legkorábbi érésű a ’Ruth Gerstetter’, legkésőbbi pedig a ’Topend Plus’. A korai fajták (július elejétől augusztus közepéig) elsősorban a friss piacon értékesülnek, az érési idő második felében betakarított fajták pedig magasabb cukortartalmuk és keményebb húsuk révén feldolgozásra is alkalmasak.

A júliusban érő szilvák ára az évek többségében magas, augusztus második felében a ’Cacanska lepotica’ érésének kezdetével a túltermelés miatt azonban jelentősen csökkennek az elérhető árak. Szeptember második felétől a késői érésű fajtákkal ismét elfogadhatónak mondható a szilva piaca. Az ekkor szüretelt fajták tárolásával a fogyasztási idény további 5-6 héttel meg is hosszabbítható.

Hazánk szilvatelepítéseiben a 90-es évek végétől, a 2000-es évek elejétől kezdve a vírusellenálló cacaki fajták (’Cacanska lepotica’, ’Cacanska rana’, ’Cacanska rodna’), a ’Stanley’, a ’President’ és a ’Bluefre’ játszott meghatározó szerepet. Korábbi vezető fajtánk, a vírus érzékeny ’Besztercei’ visszaszorulása folyamatosnak tekinthető. Jelenleg két fő fajtánk, a ’Cacanska lepotica’ és a ’Stanley’ teszi ki termesztésünk 50%-át (16. ábra). Volumenét tekintve már meghatározó mennyiséggel rendelkezünk a Németországból származó friss fogyasztásra és feldolgozásra is alkalmas vírus toleráns, vírus rezisztens fajtákból (’Elena’, ’Presenta’, ’Jojo’, ’Topend Plus’, ’Tophit’). Közülük a legújabbak az ipari célra ajánlott ’Haroma’, a kettős hasznosítású ’Toptaste’, valamint a ’Jojo’ fajta utódja, a szintén rezisztens ’Jofela’.

16. ábra: A hazai szilvatermesztés fajtaszerkezete (KSH, 2018)

Térállás

Extenzív szilvatermesztésben a fák jellemző térállása természetes gömbkoronán 7-8 m x 5-6 m. Félintenzív termesztésben szórt állású kombinált koronán 6-7 m x 3-4 m sor-, és tőtávolsággal telepítik a fákat. Intenzív termesztésben szabad orsó fákat alkalmaznak 4-5 m x 2-2,5 m-es térállásban.

Koronaforma

A szilva művelési rendszerének megválasztásánál a meggyhez hasonlóan ügyelni kell a gépi betakarítás megvalósíthatóságára. Az alkalmazott koronaformák ennek megfelelően tulajdonképpen meg is egyeznek, szilvaültetvényeink zömmel váza és szabad orsó koronájúak (48-49. kép). Hagyományos ültetvényeinkben a természetes gömbkorona jellemző.

Metszés

A házi kertekben lévő szilvafák legtöbbször metszésben nem, vagy csak igen kis arányban részesülnek. Ezek jellemzője, hogy viszonylag rendszeresen teremnek, de a korona méretéhez viszonyítva a terméshozásuk igen gyenge. Az árutermelő ültetvények fáit az elmúlt évtizedek gyakorlata alapján szintén alig metszették, jószerivel csak 4-5 évig, vagyis a tervezett koronaforma kialakításáig. Ezt követően többnyire csak igen mérsékelt ág-, gallyritkítást szoktak végezni. Ennek következménye a felkopaszodás, illetve az aktív termőzóna gallyazatának részleges vagy teljes elszáradása.

A szilva sajátos növekedésű gyümölcsfaj. Nehezebben alakítható, kevésbé „engedelmes”, mint más gyümölcsfajok. A metszés nélküli természetes koronahabitusára jellemző, hogy a fajták többsége, főleg az első években felfelé törő növekedésű. A szilvafajták többségénél a tengely dominanciája nem annyira kifejezett, mint más gyümölcsfajoknál, így gyakoriak a fordított kúp alakú vagy gömbszerű formák. Emellett a szilvafák habitusuknál és növekedési tulajdonságaiknál fogva kevésbé tűrik a „mesterségesebb”, illetve a természetestől jelentősen eltérő koronaformákat, nehezebben alakíthatók ki a más gyümölcsfajoknál alkalmazható intenzívebb formák. Az alakító és fenntartó metszésnél ennek megfelelően több szabadságot, illetve relatíve kisebb erősségű metszésmódokat kell alkalmaznunk, mint más csonthéjas gyümölcsfajok esetében.

Szilvatermesztésünk jelenlegi helyzetén jelentősen javítana a metszés rendszeressége, gyakoriságának növelése. Annak ellenére érvényes ez, hogy a metszés más gyümölcsfajokhoz képest kevésbé befolyásolja a gyümölcsök méretét. Sajátossága a szilvának ugyanis az, hogy az alig metszett vagy metszetlen állapot esetén a nagy és a kis termésmennyiségeket hordozó fák között a gyümölcs méretében alig tapasztalható különbség. A szilva esetében a metszésnek lényegesen nagyobb hatása van a termésmennyiség növekedésében, valamint a gyümölcs beltartalmi minőségének javításában. A metszéssel tehát elsősorban a korona jobb megvilágítását, a hajtásnövekedést, a termőrészek regenerációját, végeredményben a termésmennyiség növekedését és a kedvező zamatanyagok kialakulását segítjük elő.

Termesztéstechnológia

Gyümölcsritkítás

Kedvező termékenyülési viszonyok esetén a szilvára jellemző lehet a túlzott mértékű terméskötődés, így a gyümölcsritkítás elvégzése bizonyos fajtáknál indokolt lehet. Nagy termésű években a késői érésű, nagy gyümölcsű, friss fogyasztásra használt fajták esetében (’Bluefre’, ’President’) szükségessé válhat a kézi gyümölcsritkítás elvégzése, ugyanis a gyümölcsök 20-30%-ának eltávolításával jelentősen növelhetjük a gyümölcs méretét úgy, hogy a fánkénti termés összsúlya nem csökken. Kis gyümölcsű, zömmel ipari felhasználású fajtáknál a ritkítás azonban nem növeli jelentős mértékben a gyümölcs méretét, így elvégzése nem gazdaságos.

A gyümölcsritkítás technológiája a szilvánál jelenleg nem olyan kiforrott, illetve alkalmazásának gyakorisága is jóval kisebb, mint az alma vagy a körte esetében. Külföldön már születtek biztató eredmények hormonális (auxin) és perzselő hatású (ATS) anyagok ritkító hatásával kapcsolatban. Emellett pedig még a kézi ritkítás is használható.

Talajművelés

A szilvaültetvények talajművelésénél a cseresznye és a meggytermesztésben használatos művelési módok az általánosak. Külön figyelmet a mirobalán alanyon megjelenő tősarjak rendszeres eltávolítására kell fordítani, ami a facsíkok vegyszeres gyomirtását akadályozza.

Tápanyag-utánpótlás

A szilva különösen nagy nitrogén-, és káliumigényével tűnik ki az almatermésűekhez képest. A termőkorú ültetvények 50-90 kg/ha nitrogént, 100-150 kg/ha káliumot igényelnek évente. Foszforigénye mérsékeltebb, legfeljebb 50 kg/ha kijuttatása lehet indokolt.

A nitrogén kijuttatását a vegetációs periódus kezdetén, a virágzás végégig, később az intenzív hajtásnövekedéstől a vegetációs időszak lezáródásáig célszerű végezni. A szilva nagy kálium igénye miatt javasolható annak folyamatos, egész vegetációs időszakra kiterjedő biztosítása. A káliumnak alapvető szerepe van a fák stressz tűrésében, meghatározza a termés minőségét, íz-, és aromaanyagainak mennyiségét.

A szilva kedveli a meszes talajokat. Meszezésre akkor lehet szükség, ha a talaj kémhatása 6,0 alatti.

Öntözés

A szilvát általában a kevésbé igényes gyümölcsfajok közé szokták sorolni, ám ez semmiképpen nem érvényes a vízigényére. A szilva határozottan a vízigényesebb gyümölcsfélék közé tartozik, a fajták többsége a párás mikroklímában, nyirkos talajban érzi jól magát. Kedvezőtlen vízellátás esetén gyengébb a fák növekedése, a termőfelület kisebb lesz. Vízhiány esetén csökken a gyümölcsök mérete, fokozódik a gyümölcsök belső (kőmag körüli) mézgásodása, valamint hullásra is érzékenyebbek lesznek. A rendszeres bő hozamokhoz 700 mm körüli évi csapadékra van szükség.

Az öntözéskor külön figyelmet kell fordítani a szilva vízigényesebb időszakaira. Legnagyobb a fák vízigénye tavasszal virágzáskor, a virágzást követően, az intenzív sejtosztódás idején, a csontár keményedésének időszakában, valamint az érést megelőző hetekben. A szüret utáni öntözéssel pedig a virágrügyek fejlődését, a jövő évi termés megalapozását segíthetjük elő. Hazánkban a szilvaültetvények mindössze 15%-át öntözik, zömmel csepegtető öntözőberendezéssel.

Növényvédelem

A szilva jelentősebb kórokozói:

- Szilvahimlő – Plum pox potyvirus

- Csonthéjasok moníliája – Monilinia laxa, M. fructigena

- Polisztigmás vörösfoltosság – Polystigma rubrum

- Szilvarozsda – Tranzschelia pruni-spinosae

- Sztigminás levéllyukacsosodás – Stigmina carpophila

A szilva jelentősebb kártevői:

- Keleti gyümölcsmoly – Grapholita molesta

- Szilvamoly – Grapholita funebrana

- Poloskaszagú szilvadarázs – Hoplocampa minuta, H. flava

- Levéltetvek – Hyalopterus pruni, Brachycaudus helichrysi

- Pajzstetvek – Quadraspidiotus perniciosus, Sphaerolecanium prunastri

Hazai szilvafajtáink termesztésből való kiszorulásának egyik fő oka a fajták szilvahimlőre való érzékenysége. A vírusok elleni védekezéshez elengedhetetlen a vírusmentes szaporítóanyag használata, valamint az ültetvényekben a vektorok, levéltetvek elleni védekezés. Fajtamegválasztásnál pedig érdemes a vírussal szemben ellenálló, vagy rezisztens fajtákat előnyben részesíteni.

A szilva jelentős kórokozója a csonthéjasok moníliás betegsége, mely ellen a virágzás időszakában szükséges védekezni. Alapvető fontosságú a moníliával fertőzött koronarészek vegetációs időben történő folyamatos lemetszése, az egészséges részig való visszavágása, valamint a fán aszalódó gyümölcsmúmiák ültetvényből való kivonása.

Fontos feladat a lombkárosító kórokozók elleni hatékony védelem is, ugyanis a vegetációs időszak második felében történő jelentős lombvesztés jelentősen gátolja a virágrügyek fejlődési lehetőségeit. A növényvédő szeres kezelések mellett kiemelt fontosságú a lehullott fertőzött lombozat kezelése, talajba forgatása vagy karbamiddal való permetezése.

A poloskaszagú szilvadarázs a szilva veszedelmes kártevője, a fiatal gyümölcsök tömeges hullását okozzák. A károsított gyümölcs belülről üreges lesz, oldalán nyílás van, amelyből ürülékszemcsék türemkednek ki. Sziromhullás után közvetlen szükséges védekezni ellene rovarölő szerekkel.

A gyümölcsmolyok igen nagy károkat képesek okozni a gyümölcsök rágásával. A sérült szilvák a moníliás fertőzés következményeként rothadásnak indulnak, majd lehullnak. A molyok elleni védelmet a szexferomon csapdák fogásaira alapozzuk.

A szilvafa törzsének, vastagabb elágazásainak tisztogatását, kaparását kiemelt feladatunknak kell tekinteni, ugyanis a kéregrepedések alatt kórokozók, kártevők áttelelő képletei bújhatnak meg. A képződő kaparékot fontos, hogy ne a fa alatt hagyjuk, hanem vonjuk ki az ültetvényből. A törzset és az alsó, vastagabb elágazásokat célszerű lehet ősszel lemeszelni, ami egyrészt fertőtlenítő hatásának köszönhetően gyéríti a kártevőket, másrészt a fény visszaverésével segít megelőzni a törzs téli kicsattanását (50. kép).

A szilvánál kiemelt külön figyelmet kell szentelni a fák gyökérnyaki részén képződő tősarjak rendszeres eltávolítására (51. kép), amin levéltetvek, vértetvek előszeretettel szaporodnak fel. A gyökérsarjak mivel kiesnek a permetezés zónájából, jelentős fertőzési gócpontot jelenthetnek, emellett a gyomirtást is akadályozzák.

Betakarítás

A szilva nem utóérő gyümölcs, cukrosságát, zamatát csak teljesen érett állapotban éri el. A szedési érettség megbízható jelének számít, ha a gyümölcsöt a két végén összenyomjuk, akkor az könnyen szétnyílik. Friss fogyasztásra kézzel és kocsánnyal szedjük, közvetlenül a tárolási göngyölegbe. Óriási jelentősége van, hogy a szedés közben a gyümölcs tetszetős hamvasságát kíméljük meg, ne dörzsöljük le, mert az „összefogdosott”, ’hullafoltos” gyümölcs a boltok polcaira kitéve nem lesz vevőcsalogató (52. kép). A felületi hamvas viaszréteg megőrzéséhez a szedés közben érdemes szövetkesztyűt használni. Ha a gyümölcsöt aszaláshoz, lekvár főzésre kívánjuk felhasználni, akkor minél tovább hagyjuk a fán, egészen addig, míg a gyümölcs a kocsánya körül ráncosodni, töppedni kezd. A pálinka alapanyagnak szánt gyümölcs sem lehet romlott, vagy gyengébb minőségű. Magas szárazanyag-tartalmú, finoman illatos, egészséges, harmonikus sav-cukor arányú gyümölcsöket szedhetünk pálinka készítéshez.

Üzemi ültetvényekben a feldolgozásra kerülő szilvát a meggybetakarításnál is használatos rázógépekkel takarítják be. A homogén érés elősegítése érdekében a szilvánál is használható a szedést megelőzően az ethreles kezelés. A géppel rázott gyümölcsök mielőbbi szállításáráról és ipari feldolgozásáról gondoskodni szükséges.

Áruvá készítés

A kézzel szüretelt gyümölcsök áruvá készítése válogatásból, osztályozásból és csomagolásból áll. A hamvasság megőrzése fontos célkitűzés az áruvá készítés során is. A válogatáskor eltávolítjuk a friss fogyasztásra alkalmatlan gyümölcsöket. Az osztályozás elsősorban gyümölcsméret alapján történik. A legújabb roncsolásmentes lézeres technikák segítségével már lehetőség nyílik a gépsoron lévő gyümölcsök szín-, és húskeménység szerinti osztályozására. Utóbbinak a tartós tárolásra vagy hosszabb szállításra szánt gyümölcsök esetében van nagy jelentősége.

Tárolás

A korai és középkorai érésű szilvafajták rosszul tárolhatók (1-3 nap). Hosszabb tárolás a friss fogyasztásra szánt, középkésőn és későn érő fajták esetében lehetséges. A szüret után a gyümölcsöket 1-2 órán belül a tárolóba szükséges szállítani és megkezdeni a fokozatos lehűtésüket. Az optimális tárolási hőmérséklet -1 °C és 0 °C közötti, de nem haladhatja meg a +2 °C-ot, emellett kedvező a 90% feletti relatív páratartalom. Korszerű, szabályozott légterű tárolással a szilvafajták 3-4 hétig tárolhatók nagyobb veszteség nélkül. Smart Fresh technológia alkalmazásával viszont ma már akár december elejéig is el lehet látni a fogyasztókat szilvával.

Az őszibarack termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

Az őszibarack (Persica vulgaris) a mérsékelt égöv enyhébb telű vidékeinek melegigényes növénye, elterjedési köre nagyjából megegyezik a szőlőével. Termesztése a világon dinamikus fejlődésen ment keresztül az utóbbi évtizedben, termésmennyisége jelenleg 25 millió tonna. Európában azonban a túltermelésből adódó alacsonyabb jövedelmezősége miatt csökkenőben van a termőterülete. Ennek is köszönhetően nőtt meg az érdeklődés a különleges, választékbővítő fajták iránt (laposbarackok, vérbélű barackok), amelyek jobb eladhatóságot biztosíthatnak. Meghatározó őszibarack előállító ország Kína, Spanyolország, Olaszország, USA, Törökország és Görögország.

Hazánk a gazdaságos őszibarack termesztés északi határán helyezkedik el, ami meglehetősen behatárolja a lehetőségeinket. A hagyományosnak tekinthető termőtájaink a Budai-dombság, Balaton környéke, Mecsek alja, Mátra-Bükk alja, Szatymaz környéke (17. ábra), amelyeknek kialakulásában a minél nagyobb termésbiztonság elérése volt a fő motiváló tényező, aminek a jövőben várhatóan még nagyobb szerepe lesz, köszönhetően az egyre nagyobb gyakoriságú tavaszi fagykároknak. A termőfelületek nagysága jelenleg 3500 hektár, folyamatosan csökkenő tendenciát mutat.

17. ábra: Az őszibarack termelésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

Ökológiai adottságainknak köszönhetően az őszibarack termesztése hazánkban jóval nagyobb kockázatú, mint az alma, a körte, vagy egyéb csonthéjas gyümölcsfajok esetében. A Magyarországon elérhető fajlagos hozamok jóval alacsonyabbak, mint a jelentősebb európai termelő országoknál, emellett pedig a kisebb hőösszegünknek köszönhetően az azonos fajták érési ideje is 1-2 héttel későbbi. Előnyünk lehet viszont a földrajzi elhelyezkedésünkből adódó kisebb szállítási távolság, így érettebb, ízesebb gyümölcsöt tudunk kínálni a hazai és külföldi fogyasztóknak. Ezek mellett is hazánkban nem termelünk annyi őszibarackot, mint amennyire igény lenne, importra szorulunk. Az átlagos termésmennyiségünk 40-60 ezer tonna körüli, ami azonban az egyes években igen nagy kilengéseket mutat (18. ábra), jól jelezve a csekély termésbiztonságunkat. Az országos termésátlag igen alacsony, 8-10 t/ha, amely messze elmarad a nyugat-európai 40 t/ha-os átlaghozamoktól. Hazai klimatikus viszonyok mellett a korszerű ültetvényekben elérhető lenne a 20 t/ha.

18. ábra: Az őszibarack termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

Ültetvényeink jelentős része elöregedett, igen alacsony az öntözés aránya (15%). Fagy-, és jégvédelem tulajdonképpen nincs, a belvíz pedig sokszor komoly gondokat jelent. A termelés szétaprózott, szervezetlen, egységes minőségű és nagy mennyiségű árualapok nincsenek, ami rendszeresen értékesítési nehézségekhez vezet. A hazai termés szinte teljes mértékben belföldi felhasználásra kerül, a felvásárlásban az ipari célú őszibarack dominál. A friss fogyasztásra való gyümölcs nagy része a nagybani piacokon talál vevőre, ahol egy kisebb mennyiségű többlet is komoly áringadozásokat képes okozni.

Ökológiai igény

Az őszibarack Kínából származó növény, hazánkban csak jól körülhatárolt mikrokörzetekben termeszthető eredményesen. A síkvidéki termőhelyekkel szemben nagyobb termesztési biztonságot nyújtanak a 150 m feletti, délies kitettségű domboldalak.

Az égövünkön termesztett gyümölcsfélék közül a nyári félévben az őszibarack rendelkezik a legnagyobb hőigénnyel, de termeszthetőségének sikerességét mégis a téli, kora tavaszi hőmérsékletek befolyásolják leginkább. Nyugalmi állapotban -15 oC-on rügykár, -27 oC-on fapusztulás lép fel. Tavasszal pirosbimbós állapotban -3 oC, sziromhullás után pedig -1 oC komoly károkat okozhat.

Fényigénye nagy, évente minimum 2000 óra napfénytartamot igényel, ezen belül kiemelkedő a nyári félév ellátottsága. Augusztus-szeptember hónapokban a következő évi terméshozam szempontjából kritikus az 500 óra körüli megvilágítottság.

Vízigénye közepes, évi 650 mm csapadék elegendő a megfelelő hozamokhoz. A szárazságot csak látszólag tűri, gyümölcsei aprók, ízetlenek maradnak.

Mélyrétegű, tápanyagban jól ellátott, homokos vályogtalajon fejlődik a legjobban. Gyökerei levegőigényesek. Kedveli a meszet is tartalmazó talajokat, de a CaCO_3 tartalom ne haladja meg a 20 %-ot. A talaj pH optimuma 6,8-8,3.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

Az őszibarack alanyhasználatát jelentősen meghatározzák a termőhelyi viszonyok. A középerős növekedésű vadőszibarack alany az alföldi termőtáj jellemző alanya. Laza talajú, jó vízellátottságú területre ajánlható, klorózisra érzékeny. A mandula alany a dombvidéki termőtájon jellemző, meszes talajon, száraz, köves lejtőkön is lehetővé teszi a termesztést. Melegigényesebb, mint a vadőszibarack, kevésbé télálló. Középerős növekedési eréllyel rendelkezik, a vadőszibarackhoz képest kisebb fát nevel.

Újratelepített ültetvények esetében van szerepe a klónalanyoknak, amelyek közül a GF 677-essel lehet találkozni. Erőteljes növekedésének köszönhetően az állomány homogén, illetve a mész- és szárazságtűrésük is nagyobb.

Fajtahasználat

A hazai őszibarack termesztés főleg külföldi fajtákra alapozódik, amelyek között 50-100 éve termesztetteket is találunk (’Champion’, ’Redhaven’, ’Ford’). A korai (júniusi) érésű fajták nálunk gyenge minőségűek („csont és bőr fajták”), július közepétől teremnek meg a nagyméretű, jó minőségű barackok. Hazánkban mai napig kedveltek a fehér húsú fajták (’Champion’, ’Ford’), külföldön viszont a sárga húsúak a dominánsak. Európában a hagyományos molyhos barackok mellett már azonos részarányban termesztik a nektarin fajtákat is, itthon utóbbiak még kisebb arányúak.

Termesztői és gazdaságossági oldalról az egyik legfontosabb szempont a fajták fagytűrése. Az egyes fajtaváltozatok között e tekintetben igen nagy különbségek vannak. A legősibb, a kontinentális klímához leginkább alkalmazkodott fajták a molyhos, fehér húsú barackok, így nem meglepő, hogy ebbe a csoportba tartoznak a hazánkban szelektált legfagytűrőbb fajták is, mint a ’Piroska’ és a ’Mariska’, valamint az amerikai származású ’Champion’. Házi kerti körülmények közé ezen fajták a mai napig javasolhatók. A molyhos, sárga húsú fajták, valamint a nektarinok többsége mediterrán területeken (Olaszország, Kalifornia) alakult ki, ahol nem elsődleges szempont a fagytűrés, így ezek igen érzékenyek a téli, tél végi alacsony hőmérsékletekre.

Piaci szemszögből nézve két irányzat körvonalazódott ki az elmúlt időszakban. Az egyik, hogy szükség van egy fajtasorozatra mind a molyhos, mind a nektarin fajtákból, melyeknek tagjai egyformák, tetszetősek, nagyméretűek (70 mm felett), teljes egészében (80-100%-ban) sötétbordó fedőszínnel borítottak és nagy mennyiségben állnak rendelkezésre az idény kezdetétől a végéig. Fontos a magvaváló tulajdonság is, valamint hogy a molyhos barackok csak finom szőrözöttségűek legyenek. A másik cél, hogy kisebb mennyiségben rendelkezzünk választékbővítő, különleges fajtákkal, amelyektől jobb eladhatóságot várhatunk. Ezzel különleges piaci igényeket elégíthetünk ki, ami a termesztők egy kis körének nyújthat megélhetést. Ilyen különlegességnek számítanak a laposbarackok és a vérbarackok.

A konzervipari fajtákkal szemben elvárás a közepes méret (55-60 mm), valamint hogy húsuk éretten is kemény, rugalmas legyen. A gyümölcshúsnak piros bemosódottságtól mentesnek, aranysárgának kell lennie, illetve követelmény a gyümölcs nem magvaváló jellege is.

Hazánkban az őszibarack fajták szüreti ideje június közepétől szeptember végéig tart, ám a négy hónapos érési időszak alatt nem egyenletes a fajták eloszlása. A legtöbb kiváló minőségű fajta a szüreti időszak közepén érik (’Redhaven’, ’Suncrest’, ’Champion’, ’Ford’, ’Flavortop’, ’Fantasia’). Kívánatos lenne az érési időszak meghosszabbítása, elsősorban koncentrálva a késői érésű fajtákra. A termesztett fajták száma rendkívül magas, ami igencsak megnehezíti a piaci értékesítést (19. ábra). Legnagyobb mennyiségben a ’Redhaven’ (18%) és a ’Suncrest’ (10%) fajta található meg a hazai ültetvényekben.

19. ábra: A hazai őszibarack termesztés fajtaszerkezete (KSH, 2018)

Térállás

Az őszibarackfák gyökerei nem keverednek egymással, ezért kritikusan fontos a helyes térállás meghatározása. A hagyományos katlan koronánál üzemi körülmények között a gépek mozgásának biztosítása végett 6 m x 4 m-es térállás jellemző, míg házi kertekben elegendő a 4 m-es sortávolság is. Váza koronán a 7 m x 4-5 m nevezhető általánosnak. A ritkábban előforduló karcsú orsó koronájú ültetvényekben 4,5 m x 2 m-es sor-, és tőtávolság használatos.

Koronaforma

Az őszibarack természetes úton kisméretű, gömb alakú koronát nevel, amely a fényhiány miatt felkopaszodik. Nagy hő-, és fényigénye, valamint bazitón elágazási hajlama miatt korábban a központi tengely nélküli, napfényben jól ellátott katlan és váza koronák terjedtek el a termesztésben (53-54. kép). Az utóbbi évtizedekben az intenzitásnövelés kényszere a jelentős termesztő országokban ezt a kultúrát is utolérte, így elkerülhetetlenné vált a kisebb térállású, nagyobb produktív termőfelülettel rendelkező, központi tengelyes karcsú orsó koronájú ültetvények létesítése (55. kép). A sudaras fák nevelése síkvidéken a fagyveszély csökkentése végett is célszerű lehet, hiszen a kisugárzási fagyok a magasabban lévő termőfelület kevésbé károsíthatják.

A katlan korona központi tengelyének hiánya az alapi, bazitóniás elágazási hajlam ellenére heves reakciót vált ki a növényben. Ezeknél a fáknál ugyanis dominálnak a függőleges szögállású képletek, amelyek nehezítik a korona kiterítését, ami rosszabb fényellátottságot von maga után (56. kép). Ezzel szemben a sudaras koronákra a mérsékeltebb évi növekedés a jellemző, valamint nagyobb a harmónia a hajtás-, és terméshozás között is.

Metszés

Az őszibarack termését kizárólag az egyéves korú részein, termővesszőin hozza, a többéves részek nem hordoznak virágrügyeket. Gyümölcsfáink közül így − a meggy mellett − az őszibarack sínyli meg leginkább a metszés hiányát, minden évben rendszeres, szakszerű metszést igényel, csak így tartható fenn a hajtásnövekedés és a terméshozás egyensúlya. A fák jellemző sajátossága az igen gyors felkopaszodási hajlam, így a csonthéjasok közül a legerősebb, legrészletesebb, legaprólékosabb, a korona minden részére kiterjedő metszést igényli. Ez akár a föld feletti részek 50-70%-ának eltávolítását is jelentheti. Már az egy évi részleges vagy teljes metszetlenség is olyan gyümölcsmennyiségi és minőségi csökkentést eredményezhet, amely más gyümölcsfajnál nem ismeretes (57. kép).

Az őszibaracknál a metszést növényvédelmi okokból a többi gyümölcsfajhoz képest időben később, rügypattanás és a virágzás kezdete közötti időszakra kell koncentrálnunk. Az őszibarackfák metszésénél három specifikus metszésmódot alkalmazhatunk, ezek a szálvesszős, az egyvesszős és a kétvesszős vagy más néven váltócsapos metszésmód.

A szálvesszős metszésnél meghatározott számú, visszametszés nélküli, hármas vegyes rügycsoportokkal berakódott szálvesszőt hagyunk meg a koronában. Az ezeknél gyengébb termővesszőket és termőnyársakat, illetve a vízhajtásokat tőből eltávolítjuk. A 60-100 cm hosszúságú vesszők a termés súlya alatt leívelődnek és tőben, a vessző legmagasabb pontján erős hajtást nevelnek, amin a következő évi termést meg tudjuk hagyni.

Az egyvesszős metszés a folyó évi termés alapjául szolgáló termővesszőn kívánja biztosítani a jövő évi termés alapját képző növedékeket, úgy, hogy a termővesszőket rövidre metszi, erős hajtások képzésére kényszeríti. A következő évben a letermett vesszőket a legalsó, még alkalmas termővesszőre metszi vissza. Metszéskor a teljes értékű termővesszőkre alapozunk, minimum 6-8 hármas rügycsoportra visszametszve.

A váltócsapos vagy kétvesszős metszésmód alkalmazása során külön vesszőkön kell megtermelni az ez évi termést, a következő év termővesszőit pedig ugarcsap meghagyásával kell felnevelni. Tehát két vesszőt hagyunk meg, az elágazáshoz közelebb lévőt rövid ugarra, 2-3 rügyre, míg a felsőt hosszabb termőcsapra, 4-8 db hármas rügycsoportra metsszük vissza.

Az intenzív termesztéstechnológiák egyik elengedhetetlen műveletévé vált a nyári metszés. Két időpontban végezhetjük, az első június végén, július elején esedékes. Ekkor a függőleges, sűrűsítő, befelé törő folyó éves hajtásokat távolítjuk el, valamint a másodrendű részekre terítjük ki fát, így tesszük nyitottá, megvilágítottá, szellőssé a koronát. A második zöldmetszést szüret előtt 2-3 héttel végezzük el, amivel a gyümölcsszíneződést segítjük elő az árnyékoló növedékek eltávolításával.

Termesztéstechnológia

Gyümölcsritkítás

Gyümölcsfajaink közül az őszibarack az egyik leginkább hajlamos a túlkötődésre, így a gyümölcsritkítás elengedhetetlen termésszabályzási művelet (58. kép). Elvégzésére vegyszeres megoldások még nem állnak rendelkezésre, így leggyakrabban kézi ritkítással állítják be a fánkénti optimális gyümölcsterhelést.

Az őszibarack termésritkítását a virágzás utáni 5-6. héten végezzük. Ekkor a gyümölcskezdemények átmérője 22-27 mm, úgynevezett „kisdió nagyságúak”. Kézi ritkítás során először a sérült, beteg, apró terméskezdeményeket távolítjuk el, majd, ha szükséges az egészséges, jól fejlett gyümölcsökből is ritkítunk, úgy hogy azok között 10-15 cm távolságot hagyunk meg. A télen alkalmazott metszésmódhoz igazítottan termővesszőként 2-4 db gyümölcs jelenti az optimális gyümölcsterhet. Szálvesszős metszésmódnál 4 darab, míg egyvesszős és kétvesszős metszésmódnál 2-3 darab gyümölcsöt hagyhatunk meg vesszőnként. Kiemelt fontosságú a csokrosan kötődött gyümölcsök ritkítása, mert az egymással érintkező termések növényvédelmi problémákat jelentenek, gyakran még érés előtt lehullnak, lefeszítik egymást a termőrészekről (59. kép).

Talajművelés

Az őszibarack gyökerei rendkívül levegőigényesek, magas biológiai aktivitást és szerves anyagban gazdag talajt kívánnak, így a tömörödött talajt 2-3 évente lazítani szükséges. A talaj művelésére az almatermésűeknél és a csonthéjasoknál is használt sorközi takarónövényes talajkezelés, valamint a facsíkok vegyszeres vagy mechanikai gyomirtása javasolt.

Tápanyag-utánpótlás

Az őszibarack kifejezetten nitrogén és kálium igényes növény. A fák csak a vegetációs időszakra képesek nitrogént tárolni, ami mutatja az éves nitrogéntrágyázás fontosságát. A kiemelkedő nitrogénigénye összefüggésbe hozható az évente képződő nagy mennyiségű nyesedékkel is, amit metszés során a fákról eltávolítunk, az új termővesszők újraneveléséhez ugyanis jelentős nitrogén mennyiség szükséges. A fenntartó trágyázás során évente maximálisan 130 kg/ha hatóanyag kiadagolása javasolt.

A káliumnak a fák stressz tűrő képességében, kondíciójában, a gyümölcsök megjelenésében, színeződésében, ízében van nagy jelentősége. Évi 50 kg/ha K_2O kijuttatása lehet célszerű.

A gyümölcsfajok között az őszibaracknak igen nagy a magnézium igénye, amit permettrágyákkal tudunk kielégíteni. Gyakori hiánytünet a fákon a vashiány, ami többnyire nagy mésztartalmú, igen kötött, levegőtlen talajokon fordul elő. A keserűmandula alanyon nevelt fák jobban tolerálják a vashiányt, mint a vadalanyúak.

Öntözés

Az őszibarack a mérsékelt égöv legszárazságtűrőbb gyümölcsfaja, de az öntözést ennek ellenére nem nélkülözheti. Évente 100-150 mm víz kijuttatása lehet szükséges. A vízellátásnak két kritikus időszaka van. Az első a virágzást követően a sejtosztódási időszak, míg a másik az érést megelőzően. Mindkét időszak körülbelül 3 hétre tehető. A hazai öntözött ültetvényekben szinte kizárólagosan a csepegető öntözési módszer használata jellemző.

Növényvédelem

Az őszibarack jelentősebb kórokozói:

- őszibarackhimlő − Plum pox potyvirus

- ágelhalás − Leucostoma cinctum, Pseudomonas syringae pv. syringae

- tafrinás levélfodrosodás − Taphrina deformans

- lisztharmat − Sphaerotheca pannosa var. persicae

- levéllikacsosság − Stigmina carpophila

- moníliás betegség − Monilia laxa, Monilia fructigena

Az őszibarack jelentősebb kártevői:

- barackmoly − Anarsia lineatella

- keleti gyümölcsmoly − Grapholita molesta

- zöld őszibarack levéltetű − Myzus persicae

- piros gyümölcsfa-takácsatka − Panonychus ulmi

- csonthéjasok levélatkája − Aculus fockeaui

- kaliforniai pajzstetű − Quadraspidiotus perniciosus

Tekintve, hogy az őszibarack nem a mi klímánknak növénye, és emiatt számos stresszhatás éri, különösen nagy fontosságú a fák ellenálló képességének növelése a növényvédelem hatékonyságát növelő ápolási munkákkal. Kiváló növényi kondíciót szükséges kialakítanunk és fenntartanunk a technológia precíz végrehajtásával, metszéssel, gyümölcsritkítással, trágyázással, öntözéssel. A hatékony növényvédelemhez elengedhetetlen a mechanikai védelem. A törzs és az ágak tisztítását, sebkezelést, fertőzött növényi részek eltávolítását, gyümölcsmúmiák összegyűjtését módszeresen szükséges elvégeznünk az ültetvényben (60. kép). Az őszibarack ültetvényekben kiváltképp indokolt lehet a fák törzsének és vastagabb elágazásainak a meszelése, amellyel megelőzhetjük azok kirepedését, valamint gyéríthetjük a károsítókat (61. kép). Alapvető fontosságú az optimális metszési időszak betartása. A tél végi metszést időzítsük a rügyfakadás és a virágzás közötti intervallumra, ugyanis a levegőben lévő, sebeken keresztül fertőző kórokozóknak ekkor a legkisebb a vitalitása, fertőző képessége. A metszés során képzett sebek kezelése fagéllel, pasztával az őszibaracknál és a kajszinál a legnagyobb jelentőségű.

Valamennyi gyümölcsfajnál, így az őszibaracknál is a tél végi lemosó permetezéssel teremtjük meg az éves vegyszeres növényvédelem feltételeit. Virágzás idején a moníliás betegséggel szemben szükséges védekezni. A tafrinás levélfodrosodás fertőzésére május hónapban számíthatunk, alacsony hőmérsékletű, csapadékos időjárásban, különösen az érzékeny nektarin fajtákon. A lisztharmat száraz időjárásban fertőzi a gyümölcsöt és a lombozatot. A barackmoly és a keleti gyümölcsmoly kártétele májustól várható, ellenük a feromon csapdák fogásaira alapozva védekezünk vegyszeresen. A levéltetvek az intenzív hajtásnövekedés időszakában jelenhetnek meg, ellenük többszöri rovarölő szeres kezelés lehet szükséges.

Betakarítás

Az őszibarack fán beérő gyümölcs, ami azt jelenti, hogy nem tipikusan utóérő, de kis mértékű utóérő képességgel rendelkezik. Igazi élvezeti értékét a fán beérve éri el, de a teljes érés előtt leszedve még tud javulni az íze.

A gyümölcsök betakarítása kizárólag kézzel történhet. Frissfogyasztásra többmenetes körszedés szükséges, amikor mindig csak a megfelelő méretű (70 mm), színeződésű gyümölcsöket szedjük le. A szüret közvetlenül a tároló göngyölegbe történik, ami legtöbbször M10-es műanyagrekesz, vagy kifejezetten az őszibarack szedésére alkalmatos 5-10 cm-es farekesz. A gyümölcsök fáról való szedését csavaró mozdulattal szükséges végezni, különben a termővessző héja könnyen felszakad.

A szüret időpontja nagyban függ a gyümölcsök felhasználásának az irányától. Belföldi fogyasztás esetén a teljes érés előtt 3-4 nappal, míg külföldi értékesítésnél a biológiai érettség előtt 6-7 nappal szükséges szedni a gyümölcsöt a jó szállíthatóság és a tárolhatóság miatt. Konzervipari felhasználásnál, befőtt készítésére a teljes érettség előtt 10-13 nappal szedik a gyümölcsöket.

Az őszibarack igen érzékeny a gyümölcsök nyomódására, sérülésére, így a termelők szívesebben szüretelik azt éretlenül, mert könnyebb a szállításuk és az áruvá készítésük, jobban tárolhatók. Viszont a sokszor féléretten szedett gyümölcsök íztelenek, minőségük gyenge, ami a fogyasztók őszibaracktól való elpártolását eredményezi. A Nyugat-Európában tapasztalható őszibarack fogyasztás csökkenés elsősorban ezen okokra vezethető vissza.

Áruvá készítés

Kézi áruvá készítést házi kertekben vagy csak igen kis volumenű üzemekben lehet végezni. Lényeges, hogy minden gyümölcsöt csak egyszer vegyünk kézbe és a méret szerinti osztályozás után a végleges helyére tegyük. A kézi osztályozáshoz szükséges eszközök között a legelterjedtebb az osztályozókarika, illetve az osztályozótábla.

A gépi osztályozás modern üzemekben szállítószalagos gépsorokon méret, tömeg és színezettség alapján történhet, amelyek nagy mérési pontosságúak, nagy teljesítményűek, kíméletesek a gyümölccsel és kevés kiszolgáló személyzetet igényelnek.

Az őszibarack csomagolásakor a tetszetős megjelenés döntő fontosságú. Éppen ezért a gyümölcsöket kizárólag egy rétegben, kocsánnyal lefelé helyezzük el a rekeszben. Igényesebb csomagolási mód a papírkartonok használata, amelynél fészkes tálcabetétek védik a gyümölcsöt a sérüléstől.

Tárolás

A hosszú ideig történő tárolás feltétele a helyes szedési időpont megválasztása. Az éretlen őszibarack rosszul tárolható, a túlérett pedig nagyon gyorsan romlásnak indul. A teljes érettség előtt, de még kemény állapotban szüretelt gyümölcs tárolható a legeredményesebben és ad jó fogyasztási minőséget kitároláskor.

A hagyományos étkezési fajták tárolhatók a legtovább, 30-35 napig. A nektarinok valamivel rövidebb időt viselnek el, hamarabb ráncosodnak. A legrosszabbul az ipari fajták tárolhatók, hamarabb barnulnak, romlanak, így 20-25 napnál tovább nem tarthatók.

Szabályozott légtérben minimum 50-60 napon át, de akár 140-150 napig is tárolható az őszibarack. A tároló légterének ideális összetétele 1-2% O_2, 5-10% CO_2, 0 oC hőmérséklet. A kitárolás után 1-2 napig 18 0C-on kell utóérlelni az őszibarackot, mielőtt forgalomba hoznánk.

A kajszi termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A kajszi (Armeniaca vulgaris) Európában és hazánkban is a legkeresettebb gyümölcsök közé tartozik, a jó minőségű gyümölcsére jelenleg szinte korlátlanok az értékesítési lehetőségek. Az utóbbi évek kedvező piaci pozíciójának köszönhetően számos európai országban a kevésbé jövedelmező őszibarack ültetvényeket több helyen kajszira cserélik le. A világon 4,5-5,0 millió tonna kajszit termelnek meg évente, ami kb. ötöde az őszibarack mennyiségének. A legnagyobb termelő kimagaslóan Törökország, kontinensünkön pedig meghatározó szerepű Olaszország, Franciaország, Spanyolország és Görögország.

A magyar kajszi hungarikumnak számít a gyümölcsök között, amit a hazai fajták ízének és zamatának köszönhet. Kiváló tulajdonságait külföldön is elismerik, egyre keresettebbek gyümölcsünk, hosszú évek óta egyike a legmagasabb áron értékesíthető kertészeti exporttermékünk. Termesztése ennek köszönhetően egyre népszerűbb a termelők körében, jelenleg 5500 hektáron foglalkoznak kajszi előállítással. Éves termelési volumenünk 20-40 ezer tonna, aminek bővítése kifizetődő lenne. Exportunk mennyisége az utóbbi években 4-5 ezer tonna volt, fő piacunk Németország és Ausztria. Külpiacainkban még számos lehetőség rejlik, melyet jól átgondolt fajtahasználattal ki lehetne használni. Magyarország a betakarítás idejét tekintve a legutolsó jelentősebb mennyiségeket szüretelő európai kajszitermelő ország. Így előnyünk, hogy amikor a hazai kajszi érik, Európában már hiány van, árunk szinte üres piacokra érkezik. Ezért fontos a fajtaszortiment bővítése, kifejezetten a késői érésű fajtákkal.

20. ábra: A kajszi termelésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

Magyarországon a kajszinak nagy szerepe volt a Duna-Tisza közén lévő futóhomok megkötésében, ennek megfelelően itt alakultak ki hagyományos termőterületei. A termesztés gyakorisága azonban az Alföldről a biztonságosabb borsodi termőhelyek felé tolódott el, ma Gönc és környékén terem a hazai kajszi nagy része (20. ábra).

Hazánk a gazdaságos kajszitermesztés északi határán helyezkedik el. Az őszibarackhoz hasonlóan fagyérzékenysége miatt alacsonyabb termésbiztonságú gyümölcsfaj hazánkban, emiatt a termésmennyisége is jelentősen ingadozik az egyes években (21. ábra). Termelésünk azonban az ágazatot jellemző általános gondok (munkaerőhiány, öntözés hiánya, stb.) mellett egy nagyon súlyos problémával is küzd, a fapusztulással. Az elmúlt 5-10 évben az ország több vidékén kritikus mértékű volt a fák hirtelen pusztulása, fajtától és régiótól függően elérte akár az 50%-os mértéket is. A betegség kialakulásának elsődleges oka egyelőre még nem tisztázott. A pusztulással összefüggésbe hozható bakteriális fertőzés, különböző gombakórokozók és a fitoplazmás betegség.

21. ábra: A kajszi termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

A hagyományos, nagy térállásra telepített ültetvények még mindig a legnagyobb részét képviselik a hazai ültetvényszerkezetnek. Ezek termésmennyisége gondos művelés mellett kielégítő lehet, azonban az ilyen állományokról lekerülő gyümölcs jellemzően ipari felhasználásra kerül. Kedvező tendencia, hogy egyre nagyobb számban létesülnek intenzív, sűrűbb térállású, magas színvonal művelt ültetvények. A hazai kajszitermesztésben célként fogalmazható meg, hogy intenzív művelési rendszerekkel, a magyar fajták megőrzésével és az új külföldi fajták ésszerű mértékű telepítésével rendszeresen elérjük a 15 t/ha-os termésmennyiségeket.

Ökológiai igény

A kajszi hazánkban az őszibarackhoz hasonlóan a termesztés északi határán fekszik, így különösen nagy szerepe van a termőhely választásnak. A síkvidéki területekkel szemben kedvezőbbek számára a dombvidéki termőhelyek (Északi-középhegység, Balaton környéke, Pilis, Gödöllői-dombság, Mecsek alja), ahol a későbbi tavaszi felmelegedés, valamint a hideg levegő lejtőkön való lefolyása miatt nagyobb termésbiztonság érhető el (62. kép). Az égtáji kitettséget tekintve a legtöbb gyümölcsfajnál kedvezőbb a déli fekvés, viszont a kajszi esetében az északi, északnyugati kitettség nevezhető optimálisnak a kisebb téli hőingadozás miatt.

A kajszi Közép-, és Kelet-Ázsiából, Kínából, egyesek szerint Örményország területéről származik, amiből fakadóan melegigényes, fényigényes gyümölcsfaj. Hazánkban elsősorban a téli és a tavaszi lehűlések okoznak nagy termésveszteséget. A kajszifajták többsége érzékeny a téli hidegekre, -20 °C-os lehűlések jelentős rügykárosodást okozhatnak. Emellett január, február hónapokban az átmeneti felmelegedések és lehűlések okozhatnak károkat a törzs kicsattanásával, illetve a nedvkeringés megindulásával.

Viszonylag szárazságtűrő növény, csapadékigénye közepes (500-600 mm). A könnyen felmelegedő, könnyű, jó vízgazdálkodású talajokat kedveli. Gyökérzete erősen levegőigényes, nem bírja a tömör, erősen nedves talajokat. A talaj optimális pH értéke 5,5-8,7 közötti. A mésztartalom kedvező értéke 3 és 14% között van.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

A kajszifák többségét hazánkban mirobalán alanyra oltják. Erős növekedést biztosít a fának, a nagyon köves és száraz talajok kivételével mindenhol jól érzi magát. A magas talajvizet és az átmeneti vízborítottságot is jól tűri. A dombvidéki területek leggyakoribb alanya. A vadkajszi mélyebben gyökerezik, erős vagy igen erős növekedésű, az alföldi, homokosabb területek jellemző alanya. A szárazságot viszonylag jól tűri, kötött, agyagos, nedves talajokra nem való.

Fajtahasználat

A magyar kajszi a meggyhez hasonlóan hungarikumnak számít a gyümölcsök között. A hazai fajták ízben, aromában magasan felülmúlják a külföldi fajtákét, hátrányuk viszont, hogy érési időben kevéssé térnek el egymástól, a gyümölcsök zöme ugyanis július hónapban érik. Emellett legtöbbször puha húsúak, sérülékenyek, rosszul szállíthatók. Közülük legnagyobb arányban termesztjük a ’Gönci magyar kajszi’-t, a ’Ceglédi óriás’-t és a ’Magyar kajszi’-t (22. ábra). Az elmúlt években számos külföldi fajta jelent meg termesztésünkben, melyek érési ideje már június közepétől szeptember elejéig tart. Ezek kemény húsúak, tetszetősek, fedőszín-borítottsággal rendelkeznek (Pl. ’Big Red’, ’Pinkcot’, ’Bergarouge’). Értékelésüknél azonban nagy hangsúlyt kell fektetni a fagy-, és kórokozó érzékenységük tisztázására.

22. ábra: A hazai kajszitermesztés fajtaszerkezete (KSH, 2018)

A gyümölcsök értékesítési szokásainak átalakulásával új igények fogalmazódtak meg a fajtákkal szemben. Tűrniük kell az áruvá készítést, esetenként a 2-3 hetes tárolást. Több ezer kilométeres szállítás után is vevőcsalogató minőségben kell az áruházak polcain megjelenniük, ahol 4-5 napot is eltöltenek az értékesítésig. Az exportra szánt gyümölcsökkel szemben így követelmény a nagy húskeménység (6-10 kp/cm^2), míg a közeli piacokra, rövidebb idejű tárolásra elfogadható a puhább gyümölcshús (2-5 kp/cm^2) is.

Manapság a gyümölcsökkel szemben érési időtől függetlenül már alapelvárásnak számít a 70 grammos tömeg (vagy 40 mm átmérő), de vannak fajták, amelyek bőven elérik a 80-90 grammot is. Az új kajszifajtákra egyre inkább jellemző a narancssárga alapon kialakuló 30-50%-os fénylőpiros fedőszín-borítottság (63. kép). Találkozhatunk már a felületükön teljesen színeződött fajtákkal is, ezek egyelőre azonban még különlegességnek számítanak. Fogyasztói szempontból egyre fontosabb az is, hogy a gyümölcs ne csak tetszetős legyen, hanem jó ízű is, így az íz- és beltartalmi anyagok szerepe folyamatosan felértékelődik.

Tekintve, hogy hazánk a gazdaságos kajszitermesztés északi határán helyezkedik el, a termésbiztonságnak alapvető fontossága van. Magasabb hozamokat érhetünk el a fagytűrő, gazdag-virágrügy berakódottságú, későn virágzó, öntermékenyülő fajtákkal.

Magyarországon a kajszitermesztés jelenleg még zömmel magyar fajtákra alapozódik, azonban a 2010 és 2015 közötti időszakban létesült kb. 500 hektáros felületen már a külföldi fajták aránya 60%-os volt. Önmagában ez még nem lenne probléma, nagyobb gond viszont, hogy ezen az 500 hektáron mintegy 50 különböző fajtát telepítettünk, ami nem a nagy, egységes árualapok kialakításának irányába mutat. Veszélyt jelent az is, hogy ezen fajták nagy része korai, júniusi érésű. Egyrészt a korai fajtáknál mindig jóval nagyobb a kockázata a fagykároknak, másrészt a fő versenytársak is júniusban vannak a legnagyobb mennyiséggel jelen a piacon. Júliusra már csökken a konkurencia, augusztusban, főleg annak második felében pedig gyakorlatilag már alig van kajszi a piacokon, így nagy lehetőség van az ekkor érő fajtákban.

A hazai nemesítői munkának köszönhetően a magyar fajták között is találunk olyanokat, amelyek kemény húsúak és vevőcsalogató külleműek. Ilyen a ’Ceglédi zamatos’, ’Ceglédi napsugár’, ’Ceglédi szilárd’, ’Nyújtó Ferenc emléke’, ’Corred’, ’Corfirm’ és a ’Corlate’ fajta. A külföldi fajták közül a hazai ültetvényekben a legnagyobb arányban a francia ’Bergeron’ terjedt el, az új telepítésekben pedig legnépszerűbbek a korai ’Pinkcot’ és a ’Kioto’, valamint a középkései érésű ’Bergarouge’.

Térállás

Kajszi esetében mai napig nagy számban találhatók természetes vagy gömbkoronájú ültetvények, melyek sor-, és tőtávolsága 8 m x 6 m. Váza korona alkalmazásánál 6 x 4 m, míg kompakt váza esetén 5 x 3 m térállás javasolható.

Koronaforma

A kajszi növekedésében öntörvényű gyümölcsfaj. A fák természetes növekedését, formáját és felépítését maximálisan figyelembe kell venni, ezekhez alkalmazkodni kell, és a természetes vagy ahhoz közeli állapotok fennmaradását kell elősegíteni.

A fák növekedési sajátosságai miatt a kajszifajták többségénél nehezebben alakíthatók ki központi tengelyes koronaformák. A határozott sudár kinevelése és fenntartása sok esetben nem sikeres, az oldalsó elágazások gyakran túlvastagodnak. A fák metszés nélkül gömbszerű koronát nevelnek, amelyeknek a fényhasznosulása termesztési szempontból mindenképp kedvezőtlen. Viszont célravezető a gömbhöz hasonlító, jobban megvilágított nyitott koronáknak az alakítása, amelyek a fák természetes habitusának is jobban megfelelnek.

A cseresznyéhez hasonlóan, a kajszinál is jól elkülöníthetők az ágtípusos és a gallytípusos faformák. Az ágtípusos formánál az ágak és a vastag gallyak vastagodási dinamikája gyorsabb, mérsékeltebb elágazódási hajlamúak, ami a regenerációt, illetve a felkopaszodás mértékét is kedvezőtlenül befolyásolja. Az ágtípusos fajták kevésbé hajlamosak a lehajlásokra a nagy mennyiségű gyümölcsteher alatt. A gallytípusos formánál a koronán belül a vékonyabb gallyazat dominál. Kisebb számúak és vékonyabbak az ágak, lazább a koronaszerkezet, széthajlóbb a korona. Lényegesen jobb a fák elágazódási hajlama és regenerációs képessége.

Idősebb kajsziültetvényekben a hagyományos gömbkorona a leggyakoribb (64. kép). Intenzív termesztésben legtöbbször a 3-4 vázágas váza (tölcsér) korona alakítása jellemző (65. kép). Újabban gyakori a kompakt váza korona nevelése is, amely az elágazások nagyobb számában és kisebb vastagságában különbözik az alaptípustól (66. kép). Az ilyen típusú fáknak kisebb a törzsmagassága, valamint a fák magassága is, illetve korábban termőre fordulnak. Karcsú orsó koronaforma alakítása elsősorban Nyugat-Európában jellemző, a mirobalánnál gyengébb növekedésű alanyokon (67. kép).

Metszés

A tartósan metszetlen kajszifák kevésbé életképesek és a fák méretét, alakját a természetes lehajlások határozzák meg. Ugyanakkor a kajszi egyes szilvafajtákkal és a cseresznyével együtt az a gyümölcsfajunk, amely leginkább elviseli a néhány évi (egy-három) metszetlenséget a termés mennyiségének és minőségének jelentős romlása nélkül. A kajszinál a termesztés sikerét sokkal inkább meghatározzák a növényi kondíciót közvetve befolyásoló tényezők (biológiai alapok, ökológiai körülmények), mint a metszett vagy a metszetlen állapot közötti eltérések. Emellett a fák akár többéves metszetlenség után is igen jól reagálnak a metszésre, azaz kedvező megújulási készséggel rendelkeznek.

A fentiek mellett azonban a metszésnek fontos szerepe van a termésszabályzásban, ugyanis a kajszi különösen hajlamos a szakaszos terméshozásra. Nagy termésű években metszéssel a rügyek számát csökkentjük, így a fán maradó gyümölcsök fejlődési lehetőségeit javítjuk, valamint elősegítjük a rendszeres hozamok elérését.

A kajszi az a gyümölcsfaj, amelynél sokszor jobb „visszafogni”, illetve „korlátozni” a fűrész és a metszőolló használatát, különösen a fák fiatalabb korában. A kajszifáknál kell leginkább tudnia a metszést végzőnek, hogy mikor és hogyan lehet a fa növekedésébe metszéssel beavatkozni. Sok esetben, ha egyáltalán nem metszünk, az kisebb probléma, mintha alkalmazzuk a metszőollót.

A kajszi optimális metszésmódját a „gyengéd” jelzővel illethetjük, a szélsőségesen erős növekedési reakciók elkerülése érdekében. A túlzottan erős metszésnek (visszametszések, kiterítések) nem a terméscsökkenés a legfőbb hátránya, hanem a „szabálytalan” növekedési reakciók, amelyek rontják a korona fény-árnyékviszonyait, végeredményben a megvilágítottságot. Ugyanakkor a gallyazat kisebb-nagyobb méretékű visszametszése (felére, harmadára) növeli a gyümölcskötődés mértékét és/vagy a gyümölcs méretét.

A fák fiatal korában, azaz az alakítás időszakában a rendszeres, évenkénti metszést alkalmazzuk. Termőkorban a gallyritkítás dominanciája jellemző, amelyet fajtától függően 3-5 évenként ágritkítással vagy ágvisszametszésekkel (ifjító jellegű rövidítésekkel) egészítünk ki. A karbantartó metszés során a kedvezőtlen helyzetű ágak, valamint a függőleges irányú, megerősödött gallyak, vesszők tőből való eltávolítása a leggyakoribb beavatkozás. Mindegyik koronaforma esetén érvényes, hogy a hosszú vesszőket tőből távolítjuk el vagy érintetlenül, visszametszés nélkül hagyjuk meg azokat. A hosszú vesszők (60-80 cm) megléte a koronában szükséges, ugyanis a rajtuk lévő virágrügyek akár 2-4 nappal is később nyílnak tavasszal, aminek a fagykárok kivédésében nagy szerepe van (68. kép).

A téli metszést, az őszibarackhoz hasonlóan növény-egészségügyi okok miatt a legjobb, ha rügyfakadás és virágzás között végezzük, ugyanis a képződő sebek fertőződésének ekkor a legkisebb a valószínűsége. A nyári metszést a szüret után 2-3 héten belül célszerű elvégezni, ami kedvez a termőrügyek képződésének, így a jövő évi virágzásnak (69-70. kép).

Termesztéstechnológia

Gyümölcsritkítás

A kajszi jó kondíció esetén és kedvező gyümölcskötődési feltételek mellett a legnagyobb mértékű „spontán” termésekre képes. A nagy virágsűrűség rendkívüli túlkötődést eredményezhet, aminek köszönhetően gyenge gyümölcsminőség és nagymértékű szakaszos terméshozás alakulhat ki. A túlzottan nagy terméstömegek miatt a fák sokszor szinte „szétesnek”, megváltoztatva a korona habitusát, radikálisan mérsékelve a növekedést és a virágképződést (71. kép). Ennek megfelelően az újabb, külföldi származású, igen nagy virágrügy sűrűséggel rendelkező fajtákon kiemelten fontos az optimális gyümölcsterhelés beállítása.

A kajszinál, az őszibarackhoz hasonlóan elsősorban kézzel történő gyümölcsritkítást végezhetünk. Első körben eltávolítjuk a kisebb méretű, sérült gyümölcsöket, de az ép gyümölcsökből is szükséges lehet ritkítani törekedve a csokrok megszüntetésére. Nagy terméskötődésű években a kis gyümölcsök akár 50-80%-át is el kell eltávolítani a fáról. Termőnyársanként 1-2 db, míg a hosszú termővesszőkön 5-6 db gyümölcsöt hagyhatunk meg, úgy hogy egy-egy gyümölcs között 8-12 cm távolság legyen. Elvégzésének optimális időszaka a virágzás utáni 3-4. héten, a csonthéjkeményedés kezdetén van.

Nagy ültetvényfelületeken a rendelkezésre álló munkaerő mennyiség szűkössége miatt a ritkítást már virágzásban is elkezdhetik, amit egészen májusig végeznek a kis gyümölcsök ritkításáig. Ezen művelet gépesítésére Európában folynak vizsgálatok, az almatermesztésben is kipróbált mechanikai virágritkító gépekkel hatékonyabbá tehető a beavatkozás. A hazai klímánkon viszont, ahol jóval nagyobb gyakoriságúak a virágzáskori fagyok, alkalmazása igencsak megfontolandó.

Talajművelés

A kajszi sekélyen gyökerezik ezért kerülni kell a mély talajművelést. Gyökérsebzések esetén a Verticillium fertőzésveszély fokozódik, ami a fa teljes pusztulását okozhatja. A gyökerek levegőigényesek, 2-3 évenként mélylazítást célszerű végezni. A sorközöket célszerű gyepesíteni, míg a facsíkokat vegyszeresen, vagy mechanikailag művelni, hasonlóan a többi csonthéjashoz.

Tápanyag-utánpótlás

A kajszi számára legfontosabb tápelem a kálium, ennek hiányát sínyli meg a leginkább. A káliumnak nagy szerepe van a stressztűrő képességében, kedvezőtlen ökológiai hatások elleni védekezésben. Emellett a gyümölcs minőségét, ízét, színeződését is kedvezően befolyásolja. A kajszi nitrogén igényét 2% feletti humusztartalmú talajokon a természetes feltáródási folyamatok fedezik, így nincs szükség nitrogén trágyázásra. A nitrogén mellett a kajszi foszforigénye is alacsonyabbnak tekinthető. Mészkedvelő tulajdonsága miatt viszont fokozott a mikroelem hiány kialakulásának lehetősége. Az őszibarackhoz hasonlóan pedig igen nagy a fák szerves anyag igénye, amit szerves trágyával kell pótolnunk.

Öntözés

A kajszi az alacsonyabb vízigényű fajok közé tartozik, évente 500-600 mm csapadék szükséges számára. Fokozott a fák vízfelhasználása a gyümölcs növekedése és csonthéjkeményedés időszakában, május-június hónapban. A betakarítás utáni vízpótlásnak a hajtások beérésben és a rügyfejlődésben van nagy szerepe. Az öntözési módok közül a csepegtető öntözés használata javasolható.

Növényvédelem

A kajszi jelentősebb kórokozói:

- Kajszihimlő − Plum pox potyvirus

- Gutaütés − Pseudomonas syringae, Leucostoma cinctum

- Fitoplazmás betegség − European stone fruit yellowing phytoplasma

- Moniliás betegség − Monilia laxa, Monilia frucitigena

- Sztigminás betegség − Stigmina carpophila

- Apiogomóniás levélfoltosság − Apiognomonia erythrostoma

- Kajszirozsda − Tranzschelia pruni spinosae

A kajszi jelentősebb kártevői:

- Barackmoly − Anarsia lineatella

- Keleti gyümölcsmoly − Grapholita molesta

- Szilva levélbolha − Cacopsylla pruni

- Kéregmoly − Enarmonia formosana

A kajszitermesztés legnagyobb kockázati tényezőjének jelenleg a hirtelen fapusztulás számít (72. kép). A jelenség mérsékléséhez nagy gondot kellene fordítani ültetvénylétesítés előtt, különösen a külföldi fajták esetében az egyes alany-fajta kombinációk érzékenységének tisztázására, és a már meglévő tapasztalatokból kiindulva pusztulásra kevésbé hajlamos fajtákat lenne szükséges telepíteni. Súlyos probléma az ültetvények sarkavírus (kajszihimlő) fertőzöttsége is. Himlővírussal szemben ellenálló fajták már rendelkezésre állnak, probléma azonban, hogy ez nem tekinthető állandó tulajdonságnak, termőhelyenként változhat.

A kajszifák pusztulása komplex, összetett jelenség, amelynek okai mai napig nem teljesen tisztázottak. A pusztulással összefüggésbe hozható a már korábbról ismert gutaütés betegség (Pseudomonas syringae, Leucostoma cinctum), számos egyéb gombabetegség (pl. Verticillum, Monilia, Phytium), valamint legújabban a fitoplazmás betegség (European stone fruit yellowing phytoplasma). A jelenség hatására a fák növekedése gyengül, a levelek sárgulnak, kanalasodnak. A hirtelen elhalás korlátozódhat egy-egy elágazásra, vagy az egész fára. A pusztulás egyes években ijesztő méreteket ölt, 2015-ben néhány hazai ültetvényekben a faelhalás mértéke elérte a 30-40%-ot is. Hatékony védekezési mód egyelőre még nem áll rendelkezésre, a jelenség mérséklése is csupán a technológiai elemek összehangolásával lehetséges:

- A hatékony védekezés alapfeltétele a kiváló növényi kondíció kialakítása és fenntartása a technológia precíz végrehajtásával, metszéssel, gyümölcsritkítással, trágyázással, öntözéssel, ami a betegségeknek ellenállóbb növényi erőnlétet feltételez.

- A mechanikai védekezési módszerekkel egy általános ültetvényhigiéniai állapotot szükséges kialakítani. A törzs és az ágak tisztítását, sebkezelést, fertőzött növényi részek eltávolítását, gyümölcsmúmiák összegyűjtését rendszeresen végezzük el.

- A fák törzsének és vastagabb elágazásainak a meszelésével megelőzhetjük azok kirepedését, valamint gyéríthetjük a károsítókat.

- A tél végi metszést a rügyfakadás és a virágzás közötti időszakban végezzük el, amikor kisebb a kórokozók fertőző képessége.

- A sebek kezelése kiemelt jelentőségű a fertőzések megelőzése végett.

- A fitoplazmát terjesztő szilva levélbolha elleni védekezéshez szükséges az ültetvény és környékének rendezett állapotban tartása, eltávolítva a fertőzési forrásokat, elhagyatott mirobalán fákat, kökény bokrokat.

- Az ültetvényt évente többször járjuk végig és a beteg fákat vágjuk ki. A legelső fakivágásokat lehetőleg a metszés előtt végezzük, hogy ne vigyük át a fertőző anyagot a metszőollóval.

- A beteg fák kivágása mellett azok gyökereit is szükséges a talajból eltávolítani az újratelepített fák megfertőződésének elkerülése miatt.

- Az alanyok sarjhajtásainak eltávolítása kiemelt fontosságú a fitoplazmás betegség és a vírusbetegségek elkerüléséhez.

- Rendszeres talajlazítással a tömörödést és ezzel a Verticillium fertőzés kockázatát csökkentjük.

A fapusztulás elleni harc mellett, illetve részeként a kajszira jellemző egyéb károsítók ellen is szükséges védekezni. A kajszihimlő kivédéséhez vírusmentes szaporító anyagot használjunk. Virágzás idején a moníliás betegséggel szemben szükséges két, három alkalommal vegyszeresen védekezni. A lombozat megőrzése érdekében az apiognomóniás és a sztigminás betegség ellen védekezzünk a sziromhullástól a szüretig. A barackmoly és a keleti gyümölcsmoly kártétele májustól várható, ellenük a feromon csapdák fogásaira alapozva permetezzünk.

Betakarítás

A kajszi az őszibarackhoz hasonlóan fán beérő gyümölcs, tehát nem tipikusan utóérő, de kis mértékű utóérő képességgel rendelkezik. Igazi élvezeti értékét a fán beérve éri el, de a teljes érés előtt leszedve még tud javulni az íze.

A friss fogyasztásra a gyümölcsöket csak kézzel, általában 2-3 menetes körszedéssel szüreteljük. A kajszi érése elhúzódó, egy fajta érése 10-15 napig is eltarthat. Üzemi körülmények között nem várhatjuk meg a betakarítással a 100%-os érettséget a gyümölcsök sérülékenysége, szállíthatósága, tárolhatósága miatt. Távoli piacra történő értékesítéshez 80-85%-os, hazai piacra 90-95%-os érettségben szedjük a gyümölcsöket. 80% alatti érettségnél a gyümölcsök nem képesek utóérésre, összefonnyadnak, ízetlenek maradnak. A szedést leggyakrabban műanyag vödrökbe végzik, majd M10-es rekeszbe ürítik azok tartalmát. A gyümölcsök nyomódásra, törésre igen érzékenyek.

Konzerv-, vagy szeszipari felhasználásra rázógéppel történik a szüret. A rázás során a fák termőrészei miatt a gyümölcsök sok sérülést szenvednek, így azokat rövid időn belül a feldolgozás helyére kell szállítani.

Áruvá készítés

A kajszi gépi osztályozása modern üzemekben szállítószalagos gépsorokon méret, tömeg és színezettség alapján történhet. Ahhoz viszont, hogy a kajszi nyomódásra érzékeny gyümölcse kibírja az áruvá készítés folyamatait mindenképpen keményebb gyümölcshúsú fajták, illetve azok megfelelő érettségi állapota szükséges.

A gyümölcsök mai napig sok esetben ömlesztett formában, rekeszekben jelennek meg a boltok polcain. Igényesebb megoldás a kisebb kiszerelésű, 1-2 kg-os műanyag dobozokban való értékesítés.

Tárolás

A kajszi az őszibaracknál jóval rövidebb ideig tárolható, könnyen romló gyümölcs. A hazai kajszifajták többsége puha húsú, ami rövidebb idejű, 1-1,5 hetes tárolást tesz lehetővé. A külföldi fajták nagyobb húskeménységgel rendelkeznek, amelyek szabályozott légtérben (2-3% O_2 és CO_2 tartalom, 90-95% RH) akár 3-4 hétig is tárolhatók.

A dió termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A dió (Juglans regia) a legjelentősebb héjas gyümölcsfaj a világon, megtermelt mennyisége 3,5-3,8 millió tonna. Meghatározó termelő országok Kína, USA, Irán, Törökország, míg az Európai Unióban Románia, Franciaország és Görögország emelhető ki. Termése a friss fogyasztás mellett sokoldalúan hasznosítható. Cukrász-, és édesipari alapanyag, fagylaltok, joghurtok ízesítésére is felhasználják. A zöld dióból komptót és likőrt készítenek, fája pedig kedvelt bútoripari alapanyag. A fák méretét tekintve mai napig a legnagyobb termetet elérő gyümölcstermő növényünk.

A héjasok (dió, gesztenye, mandula, mogyoró) a hazai gyümölcsültetvények területének kb. 10%-át adják. A mandula, a mogyoró és a szelídgesztenye kis felületen termesztett kultúrák, pontos területi adatokkal nem rendelkezünk. A legjelentősebb héjasunk a dió, napjainkban 7000 hektáron termeljük hazánkban, de emellett szórványokból és házi kertekből is jelentős mennyiségű gyümölcs származik. A diótermesztés iránt nagy érdeklődés mutatkozik, egyike azon kevés ágazatnak, amelyre a termőterületek bővülése jellemző. Termésmennyisége ugyancsak növekszik, 6-8 ezer tonna évente, ami az utóbbi évek telepítéseinek termőre fordulásával várhatóan tovább folytatódik (23. ábra).

23. ábra: A dió termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

Diótermesztésünk vitathatatlanul sikerágazatként kezelhető, miként a magyar dió kiváló minőségének köszönhetően prémium termékként jelenik meg az európai piacokon. Az északi féltekén a hazai fajták érnek a legkorábban, így a magyar dió piacra kerülésének időpontja jóval a fő európai termesztő Franciaország és az olcsó import kaliforniai dió megjelenése előtt van. Emellett minősége is kiemelkedő, ugyanis a legnagyobb gyümölcsméretű fajtáknak számítanak, így a magyar dió igazi réspiaci terméknek tekinthető. Ennek köszönhetően igen keresett áru az Európai Unió piacain. Fő export célországok Nagy-Britannia, Németország, Ausztria, Svájc, ahová évente 1500-2000 tonna árut szállítunk, lehetőségeinket azonban megfelelő árualap hiányában nem tudjuk maradéktalanul kielégíteni. Ezért mindenképp indokolt lenne a jelenlegi 1,5-2 tonna/ha-os termésátlag növelése, amihez az idősödő ültetvények folyamatos leváltására, termesztéstechnológia fejlesztésekre és új fajták termesztésbe vonására lenne szükség.

Hazánkban a dió fő termőkörzetei a Nyírségben, a Felső-Tisza vidékén, Somogy megyében, Lengyeltótiban található (24. ábra). Az árutermelés mellett folyók árterénél, természetes gyümölcsligetekben, szőlőhegyeken is gyakran előfordul.

24. ábra: A diótermelésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

Ökológiai igény

Hazánk a dió természetes elterjedési területének északi határán helyezkedik el. Hőigényes gyümölcsfaj, hűvösebb országrészek, északi kitettségű lejtők alkalmatlanok az eredményes áru előállításra. A téli lehűlésekkel szemben ellenálló (-25 °C-ot is kibír), a tavaszi fagyokra viszont rendkívül érzékeny (73. kép). A júniusi hűvös időjárásra vékony, hiányos terméshéj fejlesztésével reagál (cinegesedés). Ugyanakkor a nyári nagy hőséget sem viseli jól, a fejlődő magbél megsötétülhet, vagy össze is száradhat. Igen fényigényes növény, amit jól mutat, hogy a termőzóna a korona palástján helyezkedik el, a nagyméretű fák belső része kopasz, inaktív.

A dió mélyrétegű, humuszos, 6,2-8,0 pH-jú, 10% alatti mésztartalmú talajt igényel. Legkedvezőbbek a levegős vályog, homokos vályog talajok, amelyek termőréteg mélysége minimum 150 cm-es. Vízigényes, jellegzetesen „folyókísérő” növény, évi 800-1000 mm szükséges számára.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

Hazánkban sok helyen, elsősorban házi kertekben mai napig gyakori a magról kikelt diófácskák meghagyása, átültetése, felnevelése. Ennek a szaporítás módnak a hátránya, hogy a magoncok csak bizonyos mértékig őrzik meg az anyafa tulajdonságait. A magoncokból felnevelt fák habitusa, valamint gyümölcseik ugyanis nem lesznek azonosak az anyafáéval. Jóval későbbi a termőre fordulásuk, alacsonyabbak a hozamaik, kisebb a gyümölcsméretük. A homogén ültetvények kialakításához, illetve az egyöntetű gyümölcsminőség előállításához tehát a többi gyümölcsfajhoz hasonlóan a diónál is vegetatív szaporítási módok használata szükséges.

A dióoltványok előállításához diómagoncokat alkalmaznak, amivel a fák mérsékeltebb növekedésűek, korábban fordulnak termőre, rendszeresebben teremnek, mint a „magnemes”, vagyis a magvetés útján kikelt és nevelkedett diófa. Kis számban alkalmaztak gyengébb növekedésű fekete diómagoncokat is, ezek együttélése viszont a nemessel lényegesen rosszabb.

Fajtahasználat

A dió gyenge ökológiai alkalmazkodó képességű növény, így a termesztő országokban a helyben kialakult, illetve nemesített fajták használata jellemző. Magyarországon jelenleg 8 államilag elismert hazai diófajtával rendelkezünk. A tájszelekcióval nemesített ’Alsószentiváni 117’, ’Milotai 10’, ’Tiszacsécsi 83’ fajták alkotják a szortimentünk gerincét, a dióültetvényekben mintegy 80%-os arányban találhatók meg (25. ábra).

25. ábra: A hazai diótermesztés fajtaszerkezete (KSH, 2018)

A magyar diófajták minősége – egyöntetű szakmai vélemények szerint – a legjobb a világon. Az északi féltekén a hazai fajták érnek a legkorábban (szeptember közepe – október közepe) és rendelkeznek a legnagyobb gyümölcsmérettel (32 mm feletti héjas dió). Emellett magas a bélarányuk (40-57%), illetve többükre jellemző a könnyű törhetőség, azaz a papírhéjúság. Értéküket tovább növeli a tetszetős, világos héjszínük, illetve sima, egyenletes héjfelszínük is (74. kép).

Termesztői oldalról nézve a gazdaságosság megkívánja a 2 tonna/ha-os hozamok rendszeres elérését, amire az oldalrügyön is termő fajták használata adhat lehetőséget. Ezen fajták szempontjából különösen nagy szerepe van az ellenálló képességnek, rendkívül fontos lenne, hogy az adott fajta toleráns, de legalább kevésbé érzékeny legyen a baktériumos és gombás betegségekkel szemben. A tavaszi fagykárok elkerülése végett pedig kívánalom a kései fakadás.

Az alapfajták és a kaliforniai származású Pedro keresztezésével létrejött oldalrügyön is termő hibrid diófajták (’Alsószentiváni kései’, ’Milotai bőtermő’, ’Milotai intenzív’, ’Milotai kései’, ’Bonifác’) bőtermőbbek, kisebb fát nevelnek és korábban termőre fordulnak. Egy részük később fakad, így kisebb a tavaszi fagyok kockázata. Gyümölcsméretük hasonló az alapfajtákéhoz, elérik, sőt meghaladják a 32 mm-es átlagos termésátmérőt, bélarányuk 40-50% közötti. Hátrányuk viszont, hogy jóval fogékonyabbak a xantomónászos betegséggel szemben, ami a tapasztalatok szerint 20-30%-al több permetezést igényel.

A dió hazai fajtahasználatában sem közép, sem hosszú távon nem várható jelentősebb változás, a magyar termesztők vélhetően megmaradnak a hazai klímánkon nagyobb termésbiztonsággal termeszthető kiváló minőségű magyar fajtáink mellett.

Térállás

A dióültetvények telepítési rendszerének megválasztásánál a gépi rázást lehetővé sor-, és tőtávolságot kell előnyben részesítenünk. Ez a hazai ültetvények többségében 11 m x 11 m, 10 m x 10 m, esetleg 9 m x 9 m vagy 8 m x 8 m térállást jelent, de lehetséges ezek kombinációinknak használata is (pl. 10 m x 8 m). Külföldi országokban találkozhatunk sűrűbb térállású (7 m x 7 m, 7 m x 5 m) ültetvényekkel is.

Koronaforma

A dió hosszú idő alatt nagy fát nevelő növény. Termőkorban a produktív termőfelület a korona perifériájára helyeződik, ami mutatja nagy fényigényét. Leggyakoribb természetes faalakok a gömb, a szétterülő, a sátorozó és a kúp.

A diófák jellemző koronaformája üzemi ültetvényekben és szórványokban is kizárólagosan a természetes gömb (75-76. kép). A fáknak a gépi rázást lehetővé tevő magas törzsük van (100-150 cm), amelyen 4-8 stabil vázágból álló szabályos koronát alakítunk ki. Nevelhetünk sudaras szórt állású, vagy ágcsoportos koronát is (77. kép). Utóbbinál a vázág emeletek között legalább 100 cm távolság legyen.

A dió intenzitásnövelésére irányuló vizsgálatokról sajnos sem hazánkban, sem a világban nem beszélhetünk, így intenzív koronaformák sem állnak rendelkezésre.

Metszés

A kiültetett diófa jellegzetes tulajdonsága az „ülve maradás”, ami azt jelenti, hogy az ültetést követő tavaszon a fa metszés nélkül csak kevés, rövid, apró levelű hajtást fejleszt. Ennek elkerülése végett a telepítés után az oltványt erősen vissza kell metszeni, amit még 1-2 évig megismétlünk. A korona elágaztatása 130-140 cm magasan történik, 4-8 vázágat nevelünk, egymástól 40-50 cm távolságra. A koronanevelés éveiben célszerű a vegyes rügyeket eltávolítani a növekedés elősegítésére.

A termőfelület kialakítása után csak mérsékelt metszést végzünk. Célja a beteg, törött, művelést akadályozó, túlvastagodott, vagy lehajló ágak eltávolítása. Sudaras koronánál a Zahn-féle törvényekkel tartsuk fenn a tengely dominanciáját a túlvastagodott részek lemetszésével. A vastag koronaelemek eltávolításánál hagyjunk 10-15 cm-es csonkot. A fiatal diófát még évente, a termőkorú fát 2-4 évente célszerű metszeni.

Újabban a diónál is vannak próbálkozások a gépi síkfal metszés végzésére (78. kép). A fák szélességi és magassági kiterjedését körkéses, vagy alternáló mozgást végző síkfal metszőkkel korlátozzák, míg a fák belső részében 2-3 évente egy-egy nagyobb, túlvastagodó, sűrűsítő ágat fűrésszel távolítanak el a megvilágítottság növelése érdekében.

Mivel a dió nagyméretű fát nevel a termőkori metszéshez karos ollókat, fűrészeket használunk. A fák magasságának leküzdéséhez pedig metszőkocsik, vagy emelőkosarak szükségesek.

A metszés időpontjának megválasztása kritikusan fontos, ugyanis a rügypattanás idején végzett metszéskor guttáció (könnyezés) lép fel, a fa jelentős víz-, és tápanyagveszteséget szenved. A fenntartó metszésre két időszak javasolható. A téli fás metszést január-februárban végezzük a nedvkeringés megindulása előtt, míg a nyár végi beavatkozást a betakarítás után, augusztus végére, szeptember elejére időzítsük, amikor is még van ideje a metszési sebeknek begyógyulni az ősz folyamán.

Termesztéstechnológia

Talajművelés

A dióültetvényekre jellemző a széles sortávolság és a viszonylag hosszú nem termő időszak. A sorközökben árunövény termesztése nem javasolható a kezdeti években sem, mert ápolási elhanyagoltság vagy növényvédelmi probléma származhat belőle.

A fák alatt az árnyékolás és az allelopatikus hatások miatt kisebb a gyomirtás jelentősége. Amennyiben szükség van gyomirtásra, azt mechanikailag vagy vegyszeresen végzik. A sorközök általában ugaros művelésűek, vagy gyepesítettek. A dióültetvényekben ma már szinte kizárólag gépi betakarítást alkalmaznak, amihez feltétlenül bakhátmentes, egyenletes talajfelszínre van szükség. Az ültetvény talaját asztallap simaságúra, kemény felületűre és gyommentesre kell előkészíteni a szüret előtt, a hatékony gépi munkához.

Ugarművelés esetén kultivátorok, tárcsák, ásóboronák, forgókapák használhatók. Fontos, hogy az utolsó beavatkozást a szüret előtt 2-3 héttel be kell fejezni, valamint célszerű a talajfelületet hengerrel tömöríteni. Füvesítésnél a gyep kaszálását rotációs kaszákkal, mulcsozókkal lehet végezni.

Az altalaj lazítására vízgazdálkodási és talajvédelmi szempontból 2-4 évente szükség lehet elsősorban vályog és agyag talajokon. A művelet egybeköthető a foszfor és kálium műtrágyázással is.

Tápanyag-utánpótlás

A dióültetvényekben a telepítést megelőzően feltöltő trágyázást végzünk káliumból és foszforból. A későbbiekben a levélanalízis értékei alapján pótoljuk a tápelemeket. A dió nitrogénből és foszforból igényel nagyobb mennyiséget, viszont kerülni kell a nitrogén túladagolását, ugyanis, a fák érzékenyebbek lesznek a gombás és baktériumos betegségekre. A mikroelemek közül gyakori hiánytünet a vashiány, ami sokszor a magas mésztartalomra vezethető vissza.

Öntözés

A dió vízigényes növény, évi 300-500 mm vízmennyiséget szükséges pótlólagosan kijuttatni. A vegetációs időszakban három vízigényesebb időszakot lehet elkülöníteni. Az első május végétől június végéig tart, aminek a hajtásnövekedésben és a gyümölcsméretben van nagy szerepe. Június végére ugyanis kialakul a csonthéj, ami megszabja a szüretkori méretet is. Emellett ekkor már megindul a jövő évi termőrügyfejlődés is. A második vízigényes periódus júliusra esik, amikor megjelennek a rügyeken belül a nővirágok kezdeményei, ami szintén a következő évi terméshozam miatt kritikus fontosságú. A harmadik időszak július végére, augusztus elejére tehető, amikor öntözéssel a dióbél minőségét és a fa kondícióját tudjuk jelentősen javítani. Az öntözési módok közül a hazai dióültetvényekben a csepegtető öntözőrendszer a leggyakoribb.

Növényvédelem

A dió jelentősebb kórokozói:

- Xantomónászos betegség − Xanthomonas arbicola pv. juglandis

- Gnomóniás betegség − Gnomonia leptostyla

A dió jelentősebb kártevői:

- Nyugati dióburok fúrólégy − Rhagoletis completa

- Almamoly − Cydia pomonella

- Amerikai fehér szövőlepke − Hyphantria cunea

- Levéltetvek – Panaphis juglanis, Chromaphis juglandicola

- Pajzstetvek – Diaspidiotus perniciousus, Pseudaulacaspis pentegona

A diófákat a nagy méreteik ellenére intenzív növényvédelemben szükséges részesíteni. Rendszeres védekezés viszont csak az üzemi ültetvényekben jöhet számításba, a szórványok és házi kertek fái védelme nehezen oldható meg.

A xantomónászos betegség hatására a levélen szögletes, fekete foltok láthatók, míg a gyümölcs héja és a magbél szintén elfeketedik. A gnomóniás fertőzés súlyos lombhullást okozó betegség. Mindkét kórokozó ellen alapvető fontosságú rügyfakadás előtt a réztartalmú készítmények lemosásszerű alkalmazása. A védelmet a későbbiekben a virágzástól a szüretig szükséges fenntartani.

A nyugati dióburok fúrólégy az elmúlt évtizedben jelent meg hazánkban, mára a dió legjelentősebb kártevőjévé vált. Szórványokban lévő fákon a kártétele 100%-os is lehet. Nyűvei a dió zöld burka alatt rágnak, a héj elszíneződik, rothadni kezd. Sárga ragacslapokkal megfigyelhető a rajzása. Az imágók ellen kontakt, míg a nyűvek ellen szisztemikus készítményekkel szükséges védekezni. Kritikusan fontos mechanikai védekezési mód a dióburok fúrólégy által fertőzött, tüneteket mutató termés összegyűjtése, elégetése. Az almamoly fiatal lárvái berágnak a dió belsejébe és a bélrészt károsítják. A védekezést az almához hasonlóan a feromoncsapdák előrejelzésére alapozva végezzük.

A fák vastag törzsének és alsó elágazásainak lemeszelése a diónál is mindenképp célszerű lehet a károsítók gyérítése és a kicsattanások megelőzése miatt.

Betakarítás

A dió betakarításra érett, amikor a zöld burok felreped és a mag kihull belőle. A legkedvezőbb betakarítási idő akkor van, amikor a zöld burok a termések 70%-án természetes úton kinyílik. A dió amíg a fán van hidrofil (vízigényes), a fáról lehullva viszont már hidrofób (vizet nem kedvelő). Ezt az jelenti, hogy lerázott diót mihamarabb, maximum 2 napon belül fel kell szedni a talajról, mert a lehullott gyümölcs magbele megbarnul, romlanak beltartalmi paraméterei. Az áruültetvényekben a kezdeti termőévekben kézzel, termőkorban pedig géppel szedik fel a diót.

A legnagyobb diótermelő vállalkozások ernyős rázógépeket használnak, kiegészítésként rendresöprő és felszedő gépeik is lehetnek. Ez a legnagyobb beruházás igényű, de egyben a legnagyobb teljesítményű betakarítás is. A közepes gazdaságok legcélszerűbb dióbetakarító gépe a seprőrendszerű önjáró felszedő. A kisebb, de kézi erővel már nem rendelkező gazdák pedig a szívórendszerű gépekkel dolgozhatnak sikerrel, amelyek ha vontatott kivitelűek, a legkisebb összegű beruházást igénylik.

A fa méretétől függően alkalmazandók a törzsrázó vagy nagyobb fáknál az ágrázó gépek. A legegyszerűbb megoldású a köteles, excenteres rázógép. Az alkalmazandó gép típusát a dióültetvény kora is meghatározza. 30-35 cm-es törzsátmérőig a csonthéjasoknál használt rázógépek még jól használhatók. Idősebb ültetvényben viszont speciális, traktorra szerelhető vagy önjáró rázógépek eredményesek.

Áruvá készítés

Betakarítás után az áruvá készítés műveletei közé tartozik a buroktalanítás, a tisztítás, a szárítás, a tárolás, a zsákolás és a csomagolás. A béldióként való értékesítésnél emellett még a törés, majd a magbél és a héj szétválogatása szükséges. Az áruvá készítésre is igaz, hogy a lehető legrövidebb időtartam alatt, vagyis a szürettől számított 48 órán belül fel kell dolgozni a termést a minőségromlás megelőzése miatt. Késedelem esetén a dió héja ugyanúgy sötétebb színű lesz, mint ahogy az a fajtára jellemző.

A buroktalanítás fontos lépése az áruvá készítésnek, mert a termések 70-90%-a burkos állapotú, ami magas festékanyag tartalommal rendelkezik. El nem távolítása esetén a megnövekszik a bél penészedésének a kockázata. Ezt követi a folyamatban a gépi mosás, majd a szárítás. Utóbbi során a dióbél víztartalmát 10-12%-ra kell csökkenteni a minél hosszabb tárolás miatt. A szárítás időtartama 24-50 óra között változik. Ezt követően történik a termések méret szerinti osztályozása, mely legegyszerűbben osztályozó hengerekkel történik.

A héjas dióként értékesíteni kívánt tételeket a vevő igénye szerint csomagoljuk nagyobb zsákba (10 kg) vagy kisebb, egalizált műanyaghálóba (1-5 kg), ami a fogyasztó számára már vásárlási egységcsomagot képez.

Tárolás

A dióbelet alacsony (55-65%) relatív nedvességtartalmú, alacsony hőmérsékletű (0-3 C°), sötét helyen kell tárolni, szagmentes körülmények között. Lefagyasztva a dióbél korlátlan ideig eláll, de ha kivesszük a fagyból, hamarosan használjuk fel, mert minőségét gyorsabban elveszti.

A mogyoró termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A közönséges mogyoró (Corylus avellana) közkedvelt héjas termésű gyümölcs, azonban a termesztésben és a táplálkozásban kisebb szerepet tölt be. Beltartalmi értékei a dióhoz hasonlóak, igen nagy mennyiségben tartalmaz olajat és fehérjét. Gyümölcse nyersen is fogyasztható, de leginkább az édesipar használja fel a mogyorós csokoládék készítéséhez. A cukrásziparnak is gyakori alapanyaga, torták, sütemények, fagylaltok, jégkrémek ízesítésére használják. A világon évente 900 ezer tonna körüli mennyiséget termelnek, aminek 70%-át egymaga Törökország, míg 15%-át Olaszország állítja elő.

A mogyoró hazánkban jellegzetesen kisüzemi növény, a termés nagy része kistermelők kertjeiből származik. Üzemi ültetvényből mindössze 60-70 hektár lehet az országban, főként Somogy és Békés megyében. Termésmennyisége 50-100 tonna évente (26. ábra). Termésátlagaink igen alacsonyak (1 t/ha), habár az ország egyes tájain a környezeti feltételek lehetővé tennék a 2-3 t/ha-os mennyiséget is. Gyümölcsére a hazai feldolgozóipar részéről óriási igény van, amit árualap hiányában sajnos import áruval elégítünk ki, a behozatal az elmúlt években 250-500 tonna között mozgott.

Az utóbbi időszakban a mogyoróültetvényeket szarvasgomba termesztési célzattal is próbálták hasznosítani, azonban kiderült, hogy eltérő környezeti igényeik miatt nem lehet gazdaságosan együtt termeli a két kultúrát.

26. ábra: A mogyoró termésmennyiségének alakulása hazánkban (FAO, 2020)

Ökológiai igény

A közönséges mogyoró Közép-Európában, így Magyarországon is őshonos gyümölcsfaj. Ugyanakkor környezetével szemben rendkívül igényes faj, hazánk a termeszthetőség északi határán fekszik, néhány védett mikrokörzetekben található meg. Melegigényes növény, 2500 °C hőösszeg szükséges számára. Nagyobb probléma, hogy nyugalmi időszaka rendkívül rövid, a nővirágok sokszor már december-januárban nyílnak, míg a hímvirágok január-februárban szórják a virágport. Mélynyugalomban a téli fagyokat jól tűri, a -25 °C-os hideget is elviseli, viszont az igen korán nyíló barkák -16 °C-on már károsodnak. A mélynyugalmi időszak megnyújtása és a virágzás késleltetése miatt hazánkban a keleti, északkeleti kitettségű lejtők kedvezőek a termesztésére.

Fényigénye nagy, a kajsziéhoz hasonló, 2000 óra megvilágítottság szükséges számára. Vízigényes növény, évi 700-800 mm csapadékra van szüksége. Talaj tekintetében nem túl válogatós, de a jó szerkezetű, magas humusztartalmú (1,8-2,0%) könnyű vályogtalajokon érzi magát a legjobban. A talaj víztartalmára viszont érzékeny, a túl nyirkos és a túl száraz talajokon egyaránt sínylődik. A talaj kémhatásával szemben toleráns (pH 5,5-8,7), de jobban kedveli a savanyú kémhatású területeket. Gyökerei nem hatolnak mélyre, viszont rendkívül levegőigényesek, a felszínhez közeli vizet nem viseli el. A növény vékony ágrendszerrel és nagy kiterjedésű lombfelülettel rendelkezik, ezért a szélre igen érzékeny, a szélvédettebb helyek kedvezőek számára.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

A mogyoró leggyakoribb szaporítás módja a közönséges bujtás, amikor az anyanövény vesszőit 30-40 cm mély árokba fektetik, úgy hogy a vessző végét a talajfelszínre kivezetik. Az ilyen módon nem szaporítható fajtáknál a közönséges mogyoró (Corylus avellana) magoncait használják alanyként. Ritkábban magas törzsű oltványokat is állítanak elő, ahol a törzset a törökmogyoróból (Corylus colurna) nevelik, amelynek jó az együttélési készsége a nemessel. Az ilyen ültetési anyag drágább, viszont az ültetvény fenntartása során könnyebb a gépesítés, egyszerűbbek az ápolási munkák, ugyanis a növény nem hoz sarjhajtásokat. Sajnos hazánkban jelenleg nem megoldott a mogyoróoltványok üzemi szintű előállítása.

Fajtahasználat

Magyarországon azok a fajták termelhetők eredményesen, melyek hosszú mélynyugalmi időszakkal, valamint kései virágzási idővel rendelkeznek. A fajták megválasztásánál fontos szempont emellett a nagy termőképesség, a jó téltűrő képesség és a szárazságtűrés. Termésminőség tekintetében kedvező a nagy gyümölcsméret, a kerek vagy gömbölyded termésalak, a világos szín és a vékony terméshéj. Fontos még a kellemes íz és a magas, legalább 43-50%-os béltartalom.

Ültetvényeinkben magyar nemesítésű fajtákat (’Bőtermő nagy’), valamint a világfajtákból hazai ökológiai körülmények között szelektált klónfajtákat (’Római mogyoró K.1’, ’Bollwilleri csoda K.4’) termesztünk nagy felületen. Ezek mellett említést érdemel még a ’Cosford’ és a ’Barcelona’ fajta is.

A mogyoró sajátos növény virágzásbiológia szempontjából, ugyanis hónapok is eltelnek a megporzás és a megtermékenyülés között, a hím és a női virágok nem egyszerre alakulnak ki. Egy ültetvénybe legalább 3-4 fajtát javasolt ültetetni a megfelelő megporzáshoz.

Térállás, koronaforma

A mogyoróból leggyakrabban bokor koronaformát alakítanak, amely alkalmas a rázógépes betakarításra. A termőfelület 8-10 db, folyamatosan felújított vázágból áll (79. kép). Előnye, hogy a tősarjakkal lehetőség nyílik a növény megújítására, ifjítására. Telepítésnél 5-7 m sortávolságot és 3-4 m tőtávolságot alakíthatunk ki. Törzses művelésnél az 50-100 cm magas törzsön 5-6 vázágas koronát nevelünk. Alakítása nagyobb szakértelmet igényel, hosszabb időt vesz igénybe.

Metszés

A mogyoró legértékesebb termőrészei a 15-40 cm hosszúságú vesszők, amelyek csak a kiválóan megvilágított koronán belül, főleg a 2-3 éves korú gallyakon képződnek. Termőkorban rendszeres ritkító metszéssel szükséges biztosítani a bokrok megfelelő fényellátottságát. Tőből távolítsuk el a befelé növő, sűrűsítő, sérült, beteg, kopasz, elöregedett elágazásokat. A képződő tősarjakat folyamatosan távolítsuk el. A metszést a nyugalmi időszak végén végezzük, általában 1-2 évenként.

Talajerő-gazdálkodás

A mogyoró gyökérzete sekélyen helyezkedik el, így a talajművelés maximum 6-8 cm mélységű lehet. A sorközöket tárcsázással, kultivátorozással tartják gyommentesen. A facsíkokban vegyszeresen védekezhetünk. A betakarítás előtt a gyümölcsök felszedésének megkönnyítésére gondos talajmunka végzése szükséges (gyomok eltávolítása, simítózás, hengerezés).

Nitrogén-, és káliumigényes növény. Nitrogént főként a rendszeres hajtások képzéséhez, káliumot pedig a termésképzéshez igényel nagyobb mennyiségben. Fontos nyáron a kalcium-ellátottság is, ami a terméséréshez és a csonthéjképződéshez szükséges. Az ősszel kijutatott bórral pedig a termékenyülést segíthetjük.

Vízigénye nagy, az ültetvények feltétlen öntözésre szorulnak. Vízpótlás szempontjából kritikus a terméskötődés és a gyümölcsnövekedés időszaka (május-június). Emellett augusztusban igényel nagyobb vízmennyiséget a virágrügy differenciálódáshoz.

Növényvédelem

A mogyoró jelentősebb kórokozói:

- Mogyorólisztharmat − Phyllactinia guttata

- Moníliás mogyoróhullás − Sclerotinia fructigena

A mogyoró jelentősebb kártevői:

- Mogyoróormányos − Curculio nucum

- Mogyorórügy-gubacsatka − Phytoptus avellanae

- Mogyorócincér − Obera linearis

A mogyoró termesztése során viszonylag kevés kártevővel és kórokozóval kell számolnunk. A hajtások csúcsán, nyár végén okoz tüneteket a lisztharmat, augusztus közepétől kéntartalmú készítményekkel védekezhetünk ellene. A moníliás betegség a mag zsugorodását, majd a termés hullását okozza, a fejlődő termések sérülését szükséges megelőznünk. Súlyos kárt okozhat a mogyoróormányos, a lárva a magot fogyasztja, majd a lyukon keresztül távozik a termésből, a talajba veti magát. Sekély talajforgatással gyéríteni lehet számukat. A mogyorórügy-gubacsatka a rügyekben szívogat, amelyek mérete a sokszorosára nő, nem hajtanak ki. Atkaölő szerekkel védekezhetünk ellene. A mogyorót masszív kerítéssel védenünk kell a szarvasoktól és a vaddisznótól is.

Betakarítás

A szüret időpontja általában augusztus közepe és szeptember vége közötti, de kitolódhat október elejére is. A betakarítást teljes érettségben kell kezdeni. Akkor érett a mogyoró, ha eléri a fajtára jellemző méretet, héjszínt, valamint amikor az érett makkok könnyen kihullnak a kopácsból. A termés nem egyszerre érik, általában kétmenetes szüret szükséges. Az érett makkokat rázógéppel távolítják el a növényről, a lehullott gyümölcsöt pedig géppel vagy kézzel szedik fel. A termésről ezután el kell távolítani a kopácsot, majd mosás után 10% nedvességtartalomig szárítani szükséges. Tárolni maximum 8 °C-on szabad, alacsony páratartalmú, jól szellőző helyen. A termés nagy része héjasan kerül a piacra.

A mandula termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A mandula (Amygdalus communis) világon a dió után a második legjelentősebb héjas termésű gyümölcsfaj, évente 3,2 millió tonna mennyiséget állítanak elő. A legnagyobb termelő ország az USA, azon belül is Kaliforniából származik a termés nagy része. A Közel-keleten Irán meghatározó, Európában pedig Spanyolország és Olaszország. Beltartalmi értékeit tekintve kiemelkedő értékű gyümölcs. A magbél olaj-, fehérje-, és szénhidráttartalma magasabb a húsfélékénél. Nagy mennyiségben található benne B-vitamin, E-vitamin, kálium, kalcium és vas.

A mandula szerepe a hazai gyümölcságazatban igen kicsi. Mediterrán származású növény, a termeszthetőségének északi határán vagyunk. Éghajlati igényeinek csak kevés terület felel meg Magyarországon, ültetvényekkel csupán néhány mikrokörzetben, a Balaton partján, illetve a Mecsekben találkozhatunk. Termesztésének legjelentősebb kockázati tényezője a virágzáskori fagy, de emellett érzékeny a nyári vízhiányra is. Termőterülete hazánkban kb. 150 hektár, korszerű, intenzív mandulaültetvényekről nincsenek ismereteink. Termésmennyisége 100-150 tonna körüli évente (27. ábra), ami sajnos közel sem fedezi a hazai igényeket, jelentős az importunk. Rendelkezünk kiváló minőségű hazai fajtákkal, amelyek viszont önmeddőek, így csak pollenadó fajtával együtt lehet telepíteni őket. Gyümölcsének legfontosabb felhasználói a cukrász-, és az édesipar, mandulából készítik az igen közkedvelt marcipánt is. Jelentős a fák díszértéke is, a Balaton-felvidéken a mandula virágzása igazi turistalátványosságnak számít.

27. ábra: A mandula termésmennyiségének alakulása hazánkban (FAO, 2020)

Ökológiai igény

A mandula Ázsiából, Palesztina, Perzsia, Afganisztán mai területéről származik, ennek megfelelően melegigényes gyümölcsfaj. A termőhely megválasztásánál elsősorban a téli, tavaszi fagyok gyakoriságát kell figyelembe venni. Télen a virágrügyek már -18 °C-on károsodnak. A mélynyugalmi időszaka nagyon hamar véget ér, ami után még fagyérzékenyebb a növény. Nagy kockázatot jelentenek a virágzáskori fagyok, ugyanis igen korán (március közepétől), a kajszinál és az őszibaracknál is hamarabb virágzik, amikor hazánkban még gyakoriak a lehűlések. Ezen okokból kifolyólag a tapasztalatok szerint 10 évből mindössze háromszor, négyszer érhetünk el jó terméseket még a megfelelő mikroklímájú területeken is. Ilyennek tekinthetők a 160-250 m tengerszint feletti magassággal rendelkező délies kitettségű lejtők.

Igen nagy fényigényű növény (2500-3000 óra), amit a művelési rendszer megválasztásánál a metszésnél is figyelembe kell venni. Melegigényes növény létére a vízigénye is jelentős (600 mm). A vízhiány korai levélhullást okoz, rontja a magbél minőségét, gátolja a virágrügyek képződését.

Különleges igényei vannak a talajjal szemben, ugyanis a termesztett gyümölcsféléink közül a mandula gyökereinek a legnagyobb a levegőigénye, ezért elviseli a köves, kavicsos talajokat is. Rendkívül szívós növény, megtelepszik a száraz, sziklás lejtőkön is, habár ilyenkor inkább bokorformájúvá nő. Szereti a talaj magas mésztartalmat (<15%), az optimális talaj pH 6,5-8,3 közötti. A talajban viszont a 150 cm-nél magasabban lévő talajvizet nem viseli el.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

A mandulaoltványok döntő részét (kb. 90%) keserűmandula magoncra oltják. A hagyományos dombvidéki termőterületeken alkalmazzák. Jól tolerálja a száraz, meszes talajokat, klorózisra nem hajlamos. Fagyra érzékenyebb, télállósága rosszabb, mint az őszibarack magonc. A talaj magas víztartalmát átmenetileg sem bírja, gyökerei rendkívül levegőigényesek, így kötött talajra nem való. A vadőszibarack erősebb növekedésű alany, a mandulafák gyorsabban termőre fordulnak, viszont rövidebb életűek. A meszes talajokat nem tűri, vashiányra érzékeny. Síkvidéki, jó vízellátottságú területekre javasolható.

Fajtahasználat

A mandula gazdasági szempontból vett termése a magbél, aminek alakja, mérete igen változatos. A magot csonthéj veszi körül, aminek keménysége fajtától függően eltér. A csonthéjat veszi körül a középső (mezokarpium) és külső (epikarpium) terméshéj, ami zöld burkot képez, az éréssel egy időben megfonnyad, majd a hasi varrat mentén felhasad és általában leválik a csonthéjról.

A csonthéj keménysége alapján három fajtacsoport különböztethető meg. A kemény héjú fajták törés után, mandulabélként kerülnek értékesítésre. A félkemény héjú fajták bármilyen célú forgalmazásra alkalmasak, míg a papírhéjú fajták elsősorban héjas mandulaként találnak gazdára. A puha héjú fajtáknak magasabb a bélaránya, viszont jelentős károkat okozhatnak rajtuk a madarak és a rovarok. A magbél kevésbé tárolható, illetve könnyebben megtelepednek rajta a penészgomba fajok. A papírhéjú fajták ezért inkább házi kertekben javasolhatók. A keményhéjú fajtáknak kisebb a magbél aránya, viszont a gyümölcs a csonthéjban jól eltartható, Európában ezek terjedtek el jobban.

Kiváló minőségű hazai mandulafajtákkal rendelkezünk, amelyek a Budatétényi, a Tétényi, valamint a Szigetcsépi fajtasorozathoz tartoznak. Érési idejük augusztus végétől, október közepéig tart, hazánkban termesztésre előnyösebbek a korábban érők. A leginkább fagytűrő fajta a ’Szigetcsépi 58’ és a ’Tétényi rekord’, a termőképességet tekintve pedig a ’Tétényi kedvenc’ emelkedik ki. Valamennyi fajtánk önmeddő, porzópartner biztosítása szükséges. A hazai fajták használata mellett indokolt lenne külföldi (olasz, spanyol) fajták kipróbálása is ökológiai körülményeink között.

Térállás, koronaforma

Kedvező feltételek mellett a mandula természetes állapotában nagyméretű fát nevel, ami hajlamos az elsűrűsödésre. A magassága elérheti a 6-8 méter is, alakja pedig rendkívül változatos (gömb, tojásdad, szétterülő, lecsüngő, felfelé törő).

Üzemi ültetvényekben a koronanevelés során igazodva a rázógépes betakarításhoz nagyobb törzsmagasság (80-120 cm) kialakítása szükséges. A mandula nagy fényigénye miatt a nyitott koronaformák alkalmazása az előnyös, leggyakoribb a három vázágas katlan korona nevelése. A térállás megválasztásánál is a minél nagyobb fényhasznosulást kell szem előtt tartani. A fajták növekedési erélyétől függően 8 m x 7 m, illetve 8 m x 6 m sor-, és tőtávolság használata javasolható. Házi kertekben a fák egymástól 5-6 méterre ültethetők.

Metszés

A mandulafák minden évben, rendszeres metszést igényelnek. A metszésénél tartsuk szem előtt, hogy fény hiányában a korona belső része kopaszodásnak indul, a termőfelület a fa külső részére, a perifériájára szorítkozik.

A mandula metszése sok tekintetben hasonlóságot mutat az őszibarackfák korona alakításával és fenntartásával. A mandula értékes termőrészei a termőnyársak és a 30-40 cm hosszúságú vesszők, amelyek csak rendszeres metszés hatására képződnek megfelelő számban. A korona nevelése és fenntartása során is törekedjünk az elágazások „kifelé való terelésére”, a faforma nyitott jellegének megőrzésére, hasonlóan, mint az őszibarackfáknál. A felfelé törő, keresztbe növő, sűrűsítő, lecsüngő vesszőket tőből távolítsuk el. A mandulafákat általában tél végén metsszük, de végezhető szüret után is. A vastagabb, idősebb ágak eltávolítására előnyösebb az őszi beavatkozás. A rendszeres metszés ellenére is időnként szükséges a korona részleg ifjítása az ötévesnél idősebb részek eltávolításával. A fák sarjadzásra és vízhajtásképzésre rendkívül hajlamosak, ezek rendszeres eltávolítása kiemelt figyelmet érdemel.

Talajerő-gazdálkodás

A mandula esetében a talajművelés elsődleges célja a vízbefogadás és a vízmegőrzés segítése, a gyommentes állapot biztosítása és az egyenletes talajfelszín kialakítása. A fák sekélyen gyökereznek, így a művelés mélysége ne legyen nagyobb 10-15 cm-nél. A mandula gépi betakarításához, rázásához a szüret idejére mindenképp gyommentes, kemény talajfelszínt szükséges kialakítani.

Az ültetvények tápanyag-gazdálkodásának tervezéséhez az 1 kg mandula gyümölcs által kivont tápanyagmennyiséget érdemes alapul venni. Nitrogénből 15 gramm, foszforból 1,65 gramm, míg káliumból 24 g szükséges 1 kg gyümölcshöz. Ezek olyan kis mennyiségek, hogy nem szükséges évente pótolni őket. A foszfort és káliumot elegendő 2-4 évente kijuttatni, a nitrogént lehet szükséges évente. Mészben szegény talajokon 10-15 t/ha mészkőport szükséges talajba juttatni.

A mandula vízigényes növény, ültetvényekben világszerte öntözik. A nyári hónapokban 80-100 mm csapadék szükséges számára havonta, ami általában 30-40 mm vízmennyiség pótlását jelenti.

Növényvédelem

A mandula jelentősebb kórokozói:

- Mandula moniliás betegsége – Monilia laxa

- Mandula polisztigmás levélfoltossága – Polystigma rubrum

- Mandula sztigminás betegsége – Stigmina carpophila

- Mandula ventúriás varasodása – Venturia carpophila

A mandula jelentősebb kártevői:

- Mandula magdarázs – Eurytoma amygdali

- Fekete foltos mandula-levéltetű – Brachycaudus amygdalinus

- Barackmoly − Anarsia lineatella

- Keleti gyümölcsmoly − Grapholita molesta

- Kéregmoly − Enarmonia formosana

A mandula növényvédelem szempontjából rendkívül igényes gyümölcsfaj. Botanikai szempontból a Rosaceae családba tartozik, ebből fakadóan a növényvédelmi problémái jórészt megegyeznek a csonthéjasokéval, így a védekezés alapelvei is nagyban hasonlóak, mint az őszibarack, a kajszi és a szilva esetében. A mandulán az őszibarack valamennyi állati kártevője előfordul, a kajszi jelentős kártevői közül pedig a kéregmollyal találkozhatunk. A mandula specifikus károsítója a mandula magdarázs, amely a legnagyobb károkat képes okozni a termésen, valamint a fekete foltos mandula-levéltetű, ami a hajtások szívogatásával terjeszti a vírusokat és leállítja hajtásnövekedést. Kórokozók közül a legjelentősebb a ventúriás varasodás, ami a vegyszeres védekezés gerincét jelenti, de szükséges permetezni a moniliás, a polisztigmás, és a sztigminás betegség ellen is, hasonlóan, mint a csonthéjasoknál.

Tekintve, hogy a mandula fokozott ökológiai érzékenységű faj, még hangsúlyosabb szerepe van a növényvédelem hatékonyságát növelő ápolási munkák elvégzésének, amivel a jobb növényi kondíció és nagyobb ellenálló képesség meglétét biztosíthatjuk. A vegyszeres védekezés sajátossága a mandulánál, hogy az igen korai vegetációs időszak kezdet miatt jóval korábban szükséges elkezdeni a vegyszeres védelmet a többi gyümölcsfajhoz képest. A lemosó permetezéseket már fagymentes februári napokban célszerű végrehajtani.

Betakarítás

A mandula érési időszaka, a kopálás, azaz a zöldburok felrepedésének és szétnyílásának periódusa hazánkban elég hosszú ideig, két hónapig tart (augusztus végétől október végéig). A kopálás az egyes fajták között, de még fán belül sem egységesen történik. Ugyanazon növényen az érés akár 10-15 napig is elhúzódhat. A szüret kezdésének optimális ideje akkor van, amikor a fán lévő termés 95%-ának a burka teljesen hosszában felrepedt, ekkor már kialakult az elválasztó pararéteg a termővessző és a kocsány között, így a termés lerázható a fáról. Kis üzemekben kézi veréssel végzik a betakarítást, aminek kíméletesnek kell lennie, ne a termőrészekre, hanem az ágakra irányuljon. Gépi szüretre a csonthéjasoknál is használt rázógépek alkalmasak. A termés jelentős része burokkal együtt, illetve a burokban hullik le a fáról. A buroktalanításhoz speciális gépek állnak rendelkezésre. A termés betakarításánál, tisztításánál, és a mag törésénél a keményhéjú mandulafajták jobban tűrik a gépi feldolgozást, mint a félkemény, vagy papírhéjúak. Kereskedelmi forgalomba a gyümölcs tisztított mandulabélként, vagy héjas mandulaként is kerülhet.

A szelídgesztenye termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A szelídgesztenye (Castanea sativa) a héjas termésű gyümölcsök különösen értékes képviselője. Gyümölcse sokoldalúan felhasználható (desszert alapanyagként, bonbon tölteléknek, lisztként, elő és főételekhez), nagy mennyiségű vitamint, ásványi anyagot tartalmaz. Élelmiszeripari jelentősége mellett fontos szerepet tölt be erdőgazdálkodási, tájesztétikai és turisztikai vonatkozásban is. A világon évente 2,3 millió tonna szelídgesztenyét termelnek meg, aminek 80%-a Kínából származik, kontinensünkön pedig Olaszország és Spanyolország emelhető ki.

A szelídgesztenye Magyarországon őshonos, viszont természetes elterjedésének északi határán fekszünk. Rendkívül igényes faj, ökológiai igényei speciálisak, kizárólag a kiegyenlített, csapadékosabb időjárású és savanyú talajú területeken termeszthető eredményesen. Emiatt csak az ország néhány vidékén, a Zalai- és Somogyi-dombságban, az Alpokalján, a Mecsekben, a Dunakanyarban és az Északi-középhegység egyes részein találkozhatunk gesztenyésekkel. A mogyoróhoz hasonlóan jellemzően kisüzemi növény, jelentősebb árutermelő ültetvényeink nincsenek. Becslések szerint 200-250 hektár gesztenyés lehet hazánkban, aminek csak kisebb részét jelenti üzemi felület. A termés nagy része ma is ligetes szórványokból, vad állományokból származik. Gyümölcsére a piaci igények gyakorlatilag korlátlanok, amit a hazai termésmennyiség (200-300 tonna) közel sem tud fedezni (28. ábra). Önmagában és feldolgozva is igen keresett gyümölcs, amit importból, főként Olaszországból szerzünk be, évi 1000-2500 tonnát. Hazánkban leginkább édesipari felhasználása ismert, a gesztenyepüré és a gesztenyerúd kedvelt csemege.

Perspektivikus gyümölcsfajnak tekinthető tehát, termesztése azonban kockázatos. Jelentős növényvédelmi problémát jelent a kéregelhalás betegség, valamint a szelídgesztenye gubacsdarázs kártétele, amelyek ellen hatékony védekezési lehetőség egyelőre nincs.

A gesztenyének erdészeti jelentősége is kiemelkedő, kiváló minőségű, sokoldalúan felhasználható faanyagot ad. Magas tannin tartalmának köszönhetően fája ellenáll a korhadásnak, igen tartós. Szép rajzolata, rugalmassága miatt is kedvelt bútoralapanyag. A növény jól sarjad, viszonylag gyorsan nagy fatömeget produkál. Emellett szerepe van a vadgazdálkodásban is, mint erdészeti melléktermék vadtakarmányként is hasznosítható.

28. ábra: A szelídgesztenye termésmennyiségének alakulása hazánkban (FAO, 2020)

Ökológiai igény

A szelídgesztenye eredményes termesztését a talaj tulajdonságai sokkal jobban befolyásolják, mint más gyümölcsfajoknál. Legkedvezőbb számára a savanyú kémhatású (pH 5,0-6,0), mészmentes, káliumban gazdag talaj. Magas pH-jú, meszes talajokon az ionantagonizmus következtében gátolt a kálium felvétele, így a fák növekedése gyenge, a gyümölcs apró marad. A hazai szelídgesztenyések szinte kizárólag mind barna erdő talajon találhatók meg. Rossz vízgazdálkodású, erősen kötött agyagtalajok, valamint száraz, sekély termőrétegű területek nem alkalmasak termesztésére. Gyümölcsfajaink közül a szelídgesztenye termesztése a leginkább „helyhez kötött”.

A szelídgesztenye a mérsékelten meleg területeken növekszik, a kiegyenlített klímát kedveli. A téli lehűlések nem károsítják, a -20 °C-os hideget is jól bírja. Későn virágzik, így a tavaszi fagyok sem okoznak problémát. Vízigénye nagy, évi 700-800 mm csapadék szükséges számára, emellett igényeli a magas páratartalmat is. Fényigénye közepes, 1700-1800 óra/év.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

A hazai gesztenyések korábban magvetéssel, gyökérnemes magoncokkal jöttek létre, ami homogén ültetvény létesítésére nem volt alkalmas. A magról nevelt fák ugyanis csak részben őrzik meg a szülő tulajdonságait, a gyümölcs minősége, mérete igen eltérő lehet. Árutermelő ültetvények létrehozásához oltványokat szükséges használni, amelyek egyöntetű faméreteket és gyümölcsminőséget adnak. Az oltványok alanyaként általában gesztenye magcsemetéket használnak.

Fajtahasználat

A gesztenye a gyümölcsfajok között a leginkább termőhelyhez kötött, így nem alakultak ki világfajták. Fajtaszortimentünk az 1950-es évek tájfajta-szelekció során alakult ki, amelyek mai napig jellemzik termesztésünket (’Nagymarosi 22’, ’Kőszegszerdahelyi 29’, ’Iharosberényi 2’).

Napjainkban a „maróni” típusú gesztenye leginkább keresett, amelynek kupacsában egy darab nagyméretű, kerekded termés található. Fontos, hogy a magbél állománya egyöntetű legyen, a magbél közepe ne süppedjen be. A fajták megválasztásánál lényeges szempont még a nagy termőképesség, a korai érési idő, az egyöntetű érés, a sötét termésszín, az egyedi, jellegzetes íz és az alacsony zsírtartalom.

A hazai minősítés alapján I. osztályúnak számít a 30 mm feletti mérettel rendelkező gesztenye, míg külföldön a „maróni” minőséget a 32 mm feletti gyümölcs jelenti.

Térállás, koronaforma

A gesztenyefák nevelésénél közepes törzsmagasságú (110-120 cm), 3-4 vázággal rendelkező, laza szerkezetű természetes gömbkoronát célszerű kialakítani. Az oltványok telepítésénél 8 m x 8 m, illetve 10 m x 8 m térállást alkalmazhatunk, így 125-152 db fa került egy hektárra. Az alakítás éveiben törekedni kell a vázágak elágaztatására, a sudár kialakulásának meggátlására. Túlságosan felfelé törő fajtáknál szükség lehet az elágazások kitámasztására, a szétterülő habitusú fajtáknál pedig a felkötözésekre. Az oltvánnyal telepített ültetvények már 5-8 év után kielégítő termést hoznak. A fák várható élettartama 60 év.

Metszés

A gesztenyeültetvényekben a metszésnek a koronaalakítás éveiben nagyobb szerepe van, a termőre fordult ültetvények metszési igénye jóval kisebb, mint más gyümölcsfajoké. A korona fenntartása során felügyeleti metszést végzünk, amely során törekedni kell a laza koronaszerkezet fenntartására, a sűrűsítő, beteg, sérült, elszáradt koronarészek eltávolítására.

A szelídgesztenyénél kritikusan fontos a metszés során fűrésszel képzett, nagyméretű sebek kezelése, lezárása, amelyek gyógyulási ideje igen hosszú. Erre a célra legkedvezőbbek a fungicid, baktericid és kalluszképző anyagot is tartalmazó fasebkezelő festékek.

Talajerő-gazdálkodás

Az ültetvények talajművelési gyakorlatát a terület lejtési viszonyai befolyásolják. A talajművelés során a legfőbb cél az erózió mértékének csökkentése, ezért dombvidéki termőhelyen mindenképp javasolt a terület gyepesítése. A füvesítés egyben megkönnyíti a kézi-, és gépi betakarítást is. Szüret előtt feltétlen szükséges a gyep nyírása és a lombozat összegyűjtése a gyümölcsök felszedésének segítésére.

A szelídgesztenye 77 kg nitrogén, 29 kg foszfor és 43 kg kálium hatóanyagot igényel egy hektárra vetítve. Különös hangsúly kell fektetni a tápanyag-ellátásra a fiatal ültetvényekben a növekedés elősegítésére, termőkorban pedig a növény nagy kálium igényét kell a szemünk előtt tartani. Közömbös és enyhén savanyú talajoknál jól használható az ammóniumszulfát és a káliumszulfát, mivel savanyító hatása kedvez a gesztenyének.

A szelídgesztenye vízigényes növény, gazdaságos termesztéséhez 600-700 mm csapadék szükséges. Kiemelten fontos a telepítés utáni néhány évben a fiatal fák kedvező vízellátása a termőre fordítás elősegítésére. Termőültetvényekben augusztus-szeptemberben kell a vízellátásra koncentrálni a gyümölcsméret növelése érdekében.

Növényvédelem

A szelídgesztenye jelentősebb kórokozói:

- Krifonektriás kéregelhalás − Cryphonectria parasitica

- Fitoftórás betegség – Phytophtora cambivora, Phytophtora cinnamoni

- Fomopsziszos betegség – Phomophsis endogena

A szelídgesztenye jelentősebb kártevői:

- Szelídgesztenye gubacsdarázs − Dryocosmos kuriphylus

- Gesztenyeormányos – Balaninus elephas

- Tölgymakkmoly – Laspeyresia splendana

A természetes szelídgesztenyések vegyszeres növényvédelme minimálisnak tekinthető, köszönhetően a fák nagy méretének (akár 20-30 méter is), illetve az erdő jellegű állományoknak. Az oltványokkal létesített ültetvények esetében a kisebb méretek miatt kedvezőbbek a kémiai védekezés lehetőségei.

Az utóbbi másfél évtizedben a krifonektriás kéregelhalás járványszerűen tizedeli a szelídgesztenyefákat. A kórokozó sebparazita, a metszési felületeken, sérüléseken hatol be a növénybe. A fertőzés hatására az ágakon rákosodás figyelhető meg, a lombozat hervad, elszárad. Hatékony védekezést jelenleg csupán a hipovirulens gombatörzsek alkalmazása jelenthet. Emellett alapvető fontosságú a mechanikai védekezés, a fertőzött növényi részek eltávolítása, megsemmisítése.

Néhány éve jelent meg a szelídgesztenye gubacsdarázs, mely akár 50-70%-os terméskiesést is képes okozni. A gubacsdarázs a rügyeket megfertőzve gátolja a hajtásképződést, szélsőséges esetben a fa is kipusztulhat. Jelenleg hatékony kémiai védekezési mód még nem áll rendelkezésre a károsító ellen, ígéretesek viszont a természetes ellenségek (fürkészdarazsak) alkalmazására irányuló vizsgálatok.

Betakarítás

A szelídgesztenye érési időszaka szeptember végétől október végéig tart. Ekkor a kupacsok négyfelé nyílnak, a termés pedig a földre hull. A gyümölcs minősége a talajon gyorsan romlik, ezért minél gyakrabban, lehetőleg 2-3 naponta szükséges felszedni a makkokat. Hazánkban kevésbé gyakori, de üzemi szinten gépi betakarítás is alkalmazható, amelynek műveletei a gyümölcsrázás, rendre sodrás, gépi felseprés és tisztítás.

Egy termetes szelídgesztenye fa 40-60 kg gyümölcsöt is hozhat, a hektáronkénti terméshozam pedig a színvonaltól függően 1-3 tonna között változhat.

A gesztenyénél a szüret és felhasználás sokszor időben elhatárolódik egymástól, így nagy szerepe van a tárolásnak. A gyümölcsöt leginkább a kiszáradástól és a penészedéstől kell védeni. Hagyományosan szellős, hűvös helyen, 15-20 cm vastagságban kiterítve tárolják, kb. 1 hónapig.

A fekete bodza termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A fekete bodza (Sambucus nigra) az elmúlt időszak egyik sikertörténete hazánkban, 20 év alatt jelentős fejlődésen ment keresztül termesztése. Sokáig csak vadon gyűjtötték, termelésbe vonása az 1970-es években kezdődött. Napjainkra a legnagyobb mennyiségben termesztett bogyósgyümölcsünké vált. Termésének értékét a rendkívül magas antioxidáns hatású természetes színezéktartalma (antocianin) adja, emellett magas a vas- és C-vitamin tartalma is. Leginkább ipari felhasználásra termesztett bogyós. Az élelmiszeripar színezéknek, szörpök és sűrítmények készítésére használja, de kozmetikai és gyógyhatású termékek alapanyagául is szolgál.

A világon a bodza a kisebb jelentőségű fajok közé tartozik, becslések szerint évente 100 ezer tonnát állítanak elő. Hazánk a legnagyobb termelő ország évi 15-16 ezer tonna mennyiséggel (29. ábra), amihez még hozzájön további 8-10 ezer tonna gyűjtött bodza is. Termesztésének felfutása az 1990-es években kezdődött, amikor felkerült az államilag támogatható ültetvények listájára, illetve létrejött a bodzatermesztőket összefogó szervezet.

Terjedését segítette, hogy alacsonyak az ültetvénylétesítési és fenntartási költségei, kevesebb kézi munkaerőt igényel a művelése. Felfutásának mértékét jelzi, hogy termőterületének nagysága jelenleg megegyezik a szilváéval (6500 hektár), amivel nemcsak kimagaslóan a legfontosabb bogyós gyümölcsfajunkká vált, de az alma, a meggy és a dió után a 4-5. legnagyobb felületen termesztett gyümölcsünk lett.

29. ábra: A bodza termésmennyiségének alakulása hazánkban (Fruitveb, 2017)

A bodza termesztésében számottevő versenytárs az európai piacokon nincs, egyedül Ausztria termelése jelentősebb. Az egy hektáron elérhető jövedelem ugyan nem túl magas, de az alacsony termelési költségeket tekintve viszonylag kiszámítható jövedelmet tud biztosítani. Az utóbbi években viszont már jelentkeztek a túltermelés jelei, többször adódtak értékesítési nehézségek.

A bodzafák a harmadik évben már jelentős termést adnak, növényenként akár 20 kilogrammot is. Ez viszont csak a jól kezelt, tápanyag-utánpótlással és öntözéssel ellátott ültetvényekben lehetséges. Egy korszerű ültetvényben elérhető a 15 t/ha-os átlaghozam, ehhez képest az országos átlag mindössze 3 t/ha, ami a nagyszámú mostohán kezelt, öntözetlen ültetvénynek köszönhető. Hazánkban Bács-Kiskun és Borsod-Abaúj-Zemplén megyében termelik nagy felületen (30. ábra).

30. ábra: A bodzatermelésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

Ökológiai igény

A bodza hazánkban őshonos növény, termesztési feltételei az ország nagy részén kedvezőek. A téli lehűlésekkel szemben ellenálló, a tavaszi fagyok is csak nagyon ritkán károsítják, köszönhetően kései virágzásának. Rendkívül érzékeny viszont a légköri aszályra, 30-35 °C felett a fonnyadás jeleit mutatja. Kedvezőbbek számára a párásabb, hűvösebb területek. Virágzáskor viszont a párás, ködös idő terméskötődési problémákat okoz, madárkás fürtök alakulnak ki.

A bodza árnyékkerülő, fényigényes növény. Fényhiányban a korona belseje kopaszodik, a termés a korona külső részre húzódik, csökken a bogernyő mérete. A bodza legjobban az enyhén savanyú (6-6,5 pH), homokos vályog talajokon fejlődik. Vízigényes növény, a vegetációs időben 700 mm csapadék szükséges számára. Ugyanakkor nem tűri a pangó vizet, jelentős lehet a tőpusztulás vizenyős helyeken. Rendkívül szélérzékeny növény, a viharok hatalmas károkat képesek okozni a koronaalakítás időszakában a hosszú, zsenge hajtások letörésével.

Szaporítás

A bodza szaporítása több módszerrel is lehetőséges, magvetéssel, szövettenyésztéssel, dugványozással. A szemzés és az oltás nem gyakori, mert dugványozással nagy eredési százalék érhető el. A dugványokból félkész és kész csemetéket állíthatunk elő. A félkész csemete rendszerint jól begyökeresedett konténeres dugvány, legalább 10-15 cm hosszú hajtással rendelkezik. A kész csemetéken a fejlett gyökérzet mellett legalább egy darab 40 cm hosszú beérett vessző is van. A szaporítás történhet fás és félfás dugványozással.

Fás dugványozásnál a dugványokat lombhullástól február közepéig szedik, 40 cm hosszú, egyenes, 1-2,5 cm vastag beérett vesszőket, amelyeket a téli időszakra vermelnek. Ültetésnél a dugvány felső rügye 3-5 cm-rel legyen a talaj felszíne felett. A hajtásnövekedés egészen az első fagyokig tarthat, kitermeléskor a csemeték általában leveles állapotúak. Félfás dugványozásnál szeptember hónapban szedik a hajtásokat, amiket kora ősszel ültetnek ki.

Művelési rendszer

Fajtahasználat

A termesztett bodzafajták jelentős része vadon termő egyedeknek a klónja. A bodza termesztését hazánkban és a környező országokban is mindössze egyetlen fajta, az Ausztriából származó ’Haschberg’ használata jellemzi (31. ábra). A fajta kiváló termesztési tulajdonságai és beltartalmi értékei miatt vált olyan népszerűvé, hogy sokáig más fajták telepítése iránt különösebb igény nem is mutatkozott. Ugyanakkor kedvezőtlen tulajdonságai (elhúzódó érési idő), valamint a szüret és feldolgozás során felmerülő problémák hatására több helyen kezdődött meg az újabb fajták vizsgálata. Jelentős problémát jelent, hogy egyfajtás termesztésnél rendkívül koncentrált az érési idő, a bodza döntő része augusztus végén, szeptember elején érik, ami munkaszervezési és feldolgozási problémákat idéz elő. Emellett növényvédelmi kockázatokat is hordoz magában, egy-egy új kórokozó vagy kártevő megjelenése esetén ugyanis tömeges lehet a kártétel. Az újabb külföldi fajták és hazai szelekciók közül a korai érésűek az értékesek, ugyanis ezen fajtákkal előzhetjük meg a piacon a nyugati, észak-nyugati országokat. Hazai kísérletek alapján ígéretesnek tűnnek a dán ’Samdal’, ʻSamocco’, ʻSampo’ fajták, az osztrák ʻHaidegg 13’ és ʻHaidegg 17’-es klónok és a K3-as kódszámú magyar fajtajelölt.

31. ábra: A hazai bodzatermesztés fajtaszerkezete (KSH, 2018)

Térállás

A bodza fényigényes növény, így a gyümölcsök színeződése és beltartalmi értékeinek kialakulása érdekében fontos a megfelelő sor- és tőtávolságok megválasztása. Lazább talajokon kisebb, kötöttebb talajokon pedig nagyobb térállást alkalmazhatunk. Törzses vázkaros korona esetében a sortávolság 5-6 méter, míg a tőtávolság 3-4 méter lehet, ami hektáronként 400-600 db növényt jelent.

Koronaforma

A fekete bodza természetes koronaformája a bokor, az elhanyagolt törzses fák is bokorrá alakulnak vissza néhány év alatt. A bokorforma nagyméretű koronát jelent, termésmennyisége magasabb, mint más koronák esetében. A bokor belseje ugyanakkor túlzottan árnyékos, így a termőfelület a perifériára szorul. A metszésére és betakarítására fordított idő 4-5-szerese, mint a törzses növények esetében.

Ültetvényekben legelterjedtebb a törzses vázkaros korona (80-81. kép). Törzsmagassága 1 m, amin 3-4 db 30-50 cm hosszú vízszintes vázkar kerül kialakításra. Termőkorban ezeken a vázkarokon hagyjuk meg a termőalapokat, a szálvesszőket. Egy-egy ilyen korona 20-25 kg termés kinevelésére képes.

A bodzából egytörzsű fej korona is alakítható, amely ugyancsak 1 m magas törzzsel rendelkezik, amin a szőlő fejműveléséhez hasonló fej kialakítása történik. A fej szabálytalan alakú, a metszés során nehéz hozzáférni a vesszőkhöz. A művelésmód hátárnya, hogy a fejen képződő vesszők keresztbe nőnek, a korona hamar elsűrűsödik.

Metszés

A bodza a legnagyobb tömegű és a legjobb minőségű termést az egyéves korú részein, a vesszőkön hozza. A két vagy többéves gallyakon több ugyan a virágzat, de méretük kisebb, a bogyók apróbbak, a gallyak nem hajlanak le. A bodza minden évben rendszeres metszést igényel, legtöbbször a korona 50-60%-át is eltávolítjuk az erőteljes hajtásnövekedés érdekében. A növény megújuló képessége az erős metszés hatására kiváló, a túlterhelést viszont nem tűri.

A korona vázkarain visszametszés nélküli szálvesszős metszésmódot alkalmazunk. A vesszők közül azokat érdemes meghagyni, amelyek vastagsága 1,5-2,5 cm, hosszúsága 2 méter, függőleges vagy 45°-os szögállásban állnak (82. kép). Az ilyen vesszők a termés súlya alatt leívelődnek, könnyen szüretelhetők. A termőre fordulás időszakában növényenként 2-6 db vesszőt hagyhatunk meg, míg a termőidőszakban 10-15 db-ot.

A metszés két időpontban lehetséges. A legkedvezőbb a metszést elvégezni a betakarítás után, szeptember végéig. Ekkor a nyesedék bedolgozható a talajba, a magmaradt hajtások további fejlődése kedvezőbb, illetve hatékonyabb a növényvédelem is. Metszeni lehetséges a nyugalmi időszakban is egészen a rügyfakadásig.

Termesztéstechnológia

Talajművelés

A bodzaültetvényekben a sorközök leggyakrabban füvesítettek, a sorok pedig 100-120 cm szélesen ugarművelésűek.

Tápanyag-utánpótlás

A bodza nitrogén-, kálium-, és bórigényes növény. Nagy mennyiségű nitrogén a hatalmas zöldtömeg, hajtásfejlesztéshez szükséges. Káliumot a sok magvú csonthéjas bengetermésének fejlesztéséhez igényel. Bórra a megfelelő terméskötődés miatt van szükség, ugyanis egy-egy növényen akár 200-300 virágzat is lehet, ami 100 000 körüli virágot tartalmaz. Hazánkban a bodza termesztése rövid múltra tekint vissza, így még tápanyag-gazdálkodása sem teljesen kidolgozott.

Öntözés

A bodza legszebb példányai természetes környezetben a vízközelben találhatók, folyók, patakok, tavak mentén, de ennek ellenére a magas vízállást nem tűri. Vízigényes növény, évi 700 mm csapadék szükséges számára. Nagyobb mennyiséget igényel virágzáskor és terméskötődés idején, ami egybeesik az intenzív hajtásnövekedés időszakával. Az elérhető terméshozamok öntözés nélkül 6-10 t/ha, míg öntözéssel akár 15-20 t/ha is megvalósítható. Hazánkban az ültetvények mindössze 10%-a rendelkezik öntözéssel, szinte kizárólag csepegtető rendszerrel.

Növényvédelem

A bodza jelentősebb kórokozói:

- Szürkepenészes rothadás − Botritis cinerea

- Baktériumos fertőzés − Psedomonas fluorescens

- Cerkospórás levélfoltosság − Cercospora depazeoides

- Vírusok

A bodza jelentősebb kártevői:

- Pettyesszárnyú muslica − Drosophila suzukii

- Fekete bodza levéltetű − Aphis sambuci

- Bodza levélatka − Epitrimerus trilobus

- Mezei pocok − Microtus arvalis

- Talajlakó kártevők

A bodza termesztése károsítók hiányában sokáig gyakorlatilag növényvédelem nélkül történt, a nagy felületeken való elterjedése azonban magával hozta a kártevők, kórokozók megjelenését.

A bodza igen fogékony a vírusokkal szemben, így különösen nagy szerepe van a vírusmentes ültetési anyagok használatának, illetve a levéltetvekkel szembeni védekezésnek. A szürkepenészes rothadás elsősorban a termést károsítja, a bogyók elrothadnak. Csapadékos időszakban intenzíven fertőz, a termés akár 70-80%-át is károsíthatja. Érést megelőzően szükséges védekezni ellene az élelmezés-egészségügyi várakozási idő betartásával. A cerkospórás levélfoltosság fertőzésének szintén a csapadékos, nedves időjárás kedvez, súlyos fertőzés esetén korai levélhullás következik be. A vegyszeres védekezés mellett fontos a lehullott lombozat talajba forgatása, vagy nitrogén-tartalmú készítménnyel való kezelése a lebomlás elősegítése végett.

Az utóbbi években a bogyósok hazai termesztésének egyik jelentős kockázati tényezője lett a pettyesszárnyú muslica kártétele. Megjelenését a bodza ültetvényekben is megfigyelték már. Lárvái az érő félben lévő gyümölcsökkel táplálkoznak, amik rothadásnak indulnak, a termések értéktelenné válnak. Az ellene való védekezést szinte ellehetetleníti, hogy a muslica közvetlen a szüretet megelőzően károsít, így a legtöbb rovarölő szer nem használható az élelmezésügyi várakozási idő miatt. A muslica egyedszámát almaborecettel töltött csapdák kihelyezésével gyéríthetjük.

Betakarítás

Hazánkban az egyfajtás termesztés miatt az érési idő rendkívül koncentrált, augusztus végén, szeptember közepén mindössze 20-25 nap. A szedési érettség jelének számít, amikor az ernyőn belül a bogyók 90-95%-a feketére színeződött, mindössze csak néhány bogyó rendelkezik hús-vörös színnel, az érett termést tartó kocsány pedig könnyen letörik a termővesszőről. Ekkor a vízoldható szárazanyag-tartalom (refrakció) legalább 12%-os kell legyen. Az álernyőket (tányérokat) kézzel, metszőollóval, kocsányostól szedik, majd leggyakrabban M5-ös vagy M10-es rekeszbe kocsánnyal felfelé helyezik, úgy, hogy a főkocsány hossza ne legyen 1 cm-nél hosszabb.

A szamóca termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A szamóca (Fragaria x ananassa) a legismertebb és a legnagyobb mennyiségben termesztett bogyós gyümölcsfaj a világon. Népszerűségét ízletes, frissítő, attraktív gyümölcsének köszönheti, melyet a gyümölcsök királynőjeként is szokás emlegetni. Korai termőre fordulása miatt a befektetett tőke gyorsan megtérül, emellett „primőr” jellegénél fogva nagy piaci értékkel is rendelkezik. A világ szamóca termelése évi 9,0 millió tonna. Az európai kereskedelem döntően a tagországok között zajlik, legjelentősebb Uniós termelők Spanyolország, Lengyelország, Németország és Olaszország.

A szamóca hazánkban a legkorábban érő gyümölcsféle, hajtatott (fóliás) termesztési körülmények között már április végétől megtalálható a piacon. Az egyik leginkább tőke-, és munka-igényes gyümölcsfajunk. Szabadföldi körülmények között éves termelési költsége 4-8 millió Ft, míg hajtatott termesztés esetén ennek akár 1,5-3,0-szorosa is lehet. Hazánkban a perspektivikus fajok között tartják számon, termőfelülete növekvőben van, jelenleg mintegy 700-800 hektár. Jelentősebb termelés folyik Pest-megyében, a Szentendrei-szigeten és Nagykőrös-Lajosmizse-Nyársapát környékén, valamint Csongrád megyében, Szatymaz-Zsombó térségében (32. ábra). Éves termésmennyisége 4-7 ezer tonna között változik (33. ábra). A gazdaságos termeléshez szabadföldön legalább 15-20 t/ha, hajtatott termesztésben pedig 25-30 t/ha hozam elérésére is szükség van, mely magas szintű szaktudást és technológiai precizitást igényel.

32. ábra: A szamócatermelésünk elhelyezkedése és jelentősége (Fruitveb, 2017)

A szamóca termesztése átalakulóban van, a szabadföldi többéves termesztést egyre inkább felváltja az egyéves (fólia alatti) termesztés, jelenleg a két termelési mód fele-fele arányban van jelen. Örvendetes tendencia, hogy egyre növekszik a termesztő berendezésben előállított szamóca aránya, amivel korábbi piaci megjelenést, nagyobb hozamokat és az időjárási kitettség elleni védelmet lehet biztosítani.

Az itthon megtermelt szamóca 90%-a belföldi fogyasztásra kerül, kis mennyiséget exportálunk Ausztriába, Lengyelországba, Szlovákiába. Importunk viszont jelentős, a hazai termésnek körülbelül a fele. Főként spanyol, olasz és görög szamóca érkezik hazánkba.

33. ábra: A szamóca termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

Egyedülálló a szamóca a gyümölcsfajok között azzal, hogy megfelelő telepítési időt választva nincs nem termő éve. Az ültetvények átlagos élettartama 1-3 év, de egyre gyakoribb az éves termesztés is. Ez a beruházás gyors, akár 1 év alatti megtérülését is jelenti.

A gyümölcs felhasználását tekintve a friss piaci értékesítés dominál, ami a gyümölcs egyedülálló íze és zamata miatt várhatóan nem is változik a jövőben. Kisebb részarányú a hűtőipari felhasználás. A szamóca betakarításánál honosodott meg a „szedd magad” értékesítési forma, amely a városok környékén ma már világszerte elterjedt a szüreti munkaerő csökkentésére.

Ökológiai igény

A szamóca vadfaja hazánkban őshonos, ökológiai adottságaink alkalmasak az eredményes termelésére, az ültetvényekben termesztett szamócafajták éghajlati igénye és alkalmazkodóképessége viszont nagy változatosságot mutat.

A mérsékelt égövi szamócafajták hőigénye alacsony, télen -20, -25 °C hideget is elviselnek, így a mélynyugalmi időszakban ritkák a fagykárok. Gyakoribbak viszont a kora tavaszi, virágzáskori fagykárok.

Fényigényes növény, félárnyékos helyeken csökken a termés mennyisége és minősége. A mérsékelt égövi egyszertermő fajták rövidnappalosak, azaz virágrügyeiket 12-14 óránál rövidebb megvilágítottság mellett képesek fejleszteni. Hazánkban ezen fajtáknál a virágrügy differenciálódás szeptember-októberben történik. A folyton termő és a kétszer termő fajták napszakközömbösek.

A szamóca igen vízigényes, 800 mm csapadékmennyiség lenne szükséges számára a vegetációs időszakban. Talaj szempontjából kedvezőek számára a tápanyagban gazdag, középkötött, enyhén savanyú (6,0-7,0 pH) talajok. Fontos a jó levegőzöttség, ugyanis a szamóca gyökerei nagyon oxigénigényesek. Rossz vízgazdálkodású, pangó vizes területeken gyakori a patogén talajgombák (Verticillum, Phytophtora) kártétele. Bakhátas műveléssel jelentősen javítható a talaj levegőzöttsége.

Morfológiai sajátosságok

A szamóca az egyetlen évelő, lágyszárú gyümölcstermő növényünk. A központi tengely szerepét a növényen a gyökértörzs, a rizóma tölti be, amelyen helyezkedik el a föld feletti hajtásrendszer és a gyökérzet. A gyökértörzs hossza átlagosan 2-3 cm, amelyen tőrózsában állnak a lomblevelek. Közöttük megkülönböztetünk tavaszi, valamint nyári és őszi leveleket. A tavasszal fejlődött levelek nagyobb méretűek, feladatuk a gyümölcs táplálása. Élettartamuk 30-70 nap. A betakarítás után ezek elpusztulnak, majd átveszik helyüket a nyári és őszi levelek, melyek kisebb méretűek, élettartamuk hosszabb (200-240 nap), feladatuk a termőrügyek fejlesztése.

A gyökérrendszer járulékos eredetű, ugyanis az indanövények meggyökeresedése révén képződik. Az indák csomóin járulékos gyökérkezdemények jönnek létre, amelyek a talajjal érintkezve fejlődésnek indulnak, a fajták nagy része ilyen módon eredményesen szaporítható.

A szamóca bogernyős virágzattal rendelkezik, amely hosszú tőkocsányon található. A virágok a bogernyőn belül eltérő fejlettségűek, a középen lévő virág nyílik elsőként és ebből is képződik a legnagyobb méretű gyümölcs. A termés a vacokból fejlődik ki, amely a megtermékenyülés után elhúsosodik, leveles lesz. A szamóca gyümölcse aszmagterméscsoport, amelynek kifejlődéséhez 21-30 nap szükséges.

Szaporítás

A szamóca nagy mennyiségű szaporítása vegetatív úton, indanövények nevelésével történik. Az ostorindák hosszúnappalos körülmények között képződnek, általában már júniusban látható az indák megjelenése. A zöld, leveles palántákhoz a növényeket augusztus-szeptemberben, míg hideg tárolásra november közepétől szedik fel.

Az ültetvények telepítéséhez leveles (friss) és frigó (hidegen tárolt) palántákat alkalmazhatunk. Az ősszel felszedett leveles palánta zömök, nem felnyurgult, ép, egészséges lomblevelekkel rendelkezzen, míg a tavasszal felszedetteknek jól fejlett zárt csúcsrügye legyen. A gyökértörzs átmérője érje el a ceruzavastagságot, a lomblevelek száma 3-10 közötti, a gyökerek hossza pedig legalább 6 cm legyen.

A frigó palántákat nyugalmi állapotban, fagymentes napokon szedik fel lomblevél nélküli állapotban, csak egy-egy rövid csonkot meghagyva a levélnyelekből (83. kép). Gyökérzete ép, elágazó bojtos, csonkításmentes. A gyökértörzs vastagsága megegyezik a leveles palántáéval. Az ilyen típusú palánta megfelelő hőmérsékleten és páratartalom mellett 8-10 hónapig tárolható károsodás nélkül. A hűtőtárolóból kikerülő palánták az év bármely szakaszában ültethetők. A kiültetést követően 6-8 hét után a palánták virágozni kezdenek és termést érlelnek, amely tulajdonságuk lehetővé teszi a termesztés időzítését.

A hazai gyakorlatban a szamóca palánták ültetésére két időszak terjedt el. Az egyik tavasszal (március végétől május elejéig), a másik nyár végén, kora ősszel (július végétől szeptember közepéig). Leveles palántákat augusztustól szeptember végéig, valamint tavasszal április elejéig telepíthetünk. Hazánkban a tavaszi telepítési időpont általában biztonságosabb a mérsékeltebb hőmérséklet és a kedvezőbb csapadékellátottság miatt. Frigó palántáknál szabadabb a telepítés időpontjának megválasztása, tavasszal május elejéig, majd nyáron július második felétől augusztus közepéig ültethetünk. Valamennyi palántatípusnál csak olyan növényeket használjunk telepítésre, amelyeknél a gyökértörzs átmérő 10 mm feletti.

Fajtahasználat

A szamócának két fajtacsoportját különböztetjük meg, a folyton termő (napszak-közömbös) és az egyszertermő (rövidnappalos) fajtákat, a két kategória között azonban több átmenet is van. A folyton termő fajták hidegigénye kicsi, egész évben képesek virágot hozni és teremni, ha az éjszakai középhőmérséklet nem éri el a 16 °C-ot. A szüreti időszak ezeknél a fajtáknál hosszú (4-6 hónap), termesztésük a mediterrán éghajlatú térségekben jelentős. A hideg telű országokban az egyszertermő, rövidnappalos fajták termesztésére van lehetőség. Ezek április folyamán virágoznak, majd a termést május-június folyamán érlelik.

A szamóca fajtaválasztásánál a felhasználási cél és az alkalmazott termesztéstechnológia a meghatározó. Friss fogyasztásnál a küllemi tulajdonságok a meghatározók, mint a szabályos kúpos gyümölcsalak, az egyöntetű, nagy gyümölcsméret, a fénylő, vagy világos piros héjszín és a nagyobb húskeménység. Ipari feldolgozásra, mélyhűtésre a könnyen csumázható fajtákat használják, amelyek kiegyenlített méretűek és alakúak, intenzív piros színűek, nagy húskeménységűek. Fontos, hogy a kiolvasztás után színüket és húsállományukat minél jobban megőrizzék. Joghurt-, és fagylaltalapanyagnak, valamint dzsem-, és szörpkészítésre íz, zamat-, és színanyagokban gazdag fajták alkalmasak. A termesztő számára fontos a fajta korai érési ideje, a nagy termőképessége, valamint a károsítókkal szembeni ellenálló képessége. A fajtaválasztás szempontjai jelentősen leegyszerűsödtek, ugyanis az itthon megtermelt szamóca legnagyobb aránya a friss piacon talál gazdára, köszönhetően a feldolgozó üzemek megszűnésének.

A hazai fajtakínálat nagyrészt külföldi fajtákból áll, de vannak értékes magyar fajták is (’Fertődi 5’, ’Kortes’). A külföldiek közül korábban a holland fajták állták meg helyüket legjobban a hazai éghajlati körülmények között. Az 1980-as évektől a ’Gorella’ vált uralkodó fajtává, ugyanis alkalmas volt a hároméves termesztésre, majd helyét a 2000-es évek elején átvette az ’Elsanta’. Jelenleg Olaszországból származó fajták (’Clery’, ’Joly’, ’Alba’) uralják a termesztésünket. Ültetvényeink fő fajtája a ’Clery’, részaránya kb. 60%-os.

Művelésmódok

A szamóca szabadföldi és hajtatásos termesztésénél a sor-, és a tőtávolság függvényében megkülönbözetünk egysoros, ikersoros, sűrített soros és szőnyegszerű művelést.

Az egysoros művelés a szamóca legrégibb művelésmódja (84. kép). Könnyű gépi és kézimunkát tesz lehetővé, jó az állomány megvilágítottsága. A jellemző sortávolság 70-80 cm, a tőtávolság pedig 20-30 cm. Általában 2-3 évig tartják termesztésben a növényeket.

Ikersoros termesztésnél az ikersorok között 40-50 cm távolság van, amelyeket egy 70-80 cm-es művelő út köt össze. A bakhát 10-15 cm magas, 60-70 cm széles, szalma vagy fóliatakarással van fedve.

Sűrített soros művelésnél szélesebb sortávolságra (90-120 cm) és nagyobb tőtávolságra (50-70 cm) ültetik a palántákat, majd a fejlődő indák meggyökeresedő palántáiból besűrítik az állományt (85. kép). Két termőév után az idős töveket eltávolítják a sorból, amelyeket az új indanövényekkel pótolnak.

A szőnyegszerű termesztés a Dunakanyarban és házi kertekben elterjedt módszer. A 70-80 cm-es sortávolságra telepített ültetvényeket hagyják az indanövényekkel elsűrűsödni.

Az egyéves termesztés nem különálló művelési rendszer, hanem a fentebb említett módszerekre alapozódik. Az eljárás lényege, hogy a teljes termelési ciklus a telepítés időpontjától számítva 4-10 hónap alatt lezajlik. A hajtatásos termesztésnél ez már korábban gyakorlattá vált, de a szabadföldi termelésben is a világ vezető országai már szinte csak ezt a módszert alkalmazzák. Elterjedését jelentős részben az motiválta, hogy a friss piacot uraló fajták nem alkalmasak a többéves termesztésre, a második-harmadik termőévben a gyümölcs minősége olyan mértékben leromlik, hogy az friss piaci értékesítésre már nem alkalmas. A művelésmód népszerűségét növeli, hogy a termesztés időzítésével (a telepítési idő megválasztásával) lehetőség nyílik az érési szezont megnyújtani és folyamatosan jelen lenni a piacon. Az egyéves termesztés sikeres megvalósításának feltétele az olyan szaporítóanyagok használata, amelyek gazdag rügykészletüknek köszönhetően már a telepítés évében is teremni képesek.

Az egyéves termesztés jelentős előnyeként tudható be, hogy a gyümölcsök érése 3-5 nappal korábbi, mint a többéves kultúrákban, aminek nagy szerepe a koraiságban, a magasabb árak elérésében. A korábbi érés mellett a gyümölcsök mérete is javul, darabosabb árut tudunk betakarítani. Egyszerűbbé válnak az ápolási munkák is. Előzetes gyomirtással a teljes szezonra tiszta állomány biztosíthatunk, valamint az indásodás sem okoz gondot. Jelentősen csökkennek a növényvédelmi problémák is a többéves monokultúra megszűnésével.

Talajművelés

A telepítés utáni talajműveléshez a sorközök mechanikai művelése, vegyszeres gyomirtása és a talaj takarása tartozik. A talajművelés szükségessége és módja alapvetően függ az alkalmazott művelési rendszertől.

A szamóca gyökérzete a talajfelszín közelében helyezkedik el, így csak minimális talajművelést igényel. A sorközök mechanikai művelését sekélyen, 3-5 cm mélységben, kultivátorokkal végezzük. A szüret utáni lazító és műtrágya bedolgozó talajmunka sem lehet 5-8 cm-nél mélyebb. Vegyszeres gyomirtásra a szamócában évente kétszer van lehetőség. Az első védekezés kora tavasszal szükséges, a virágbimbók megjelenése előtt, a második pedig a szüret után. Mindkét kezelés előtt talajlazítást is kell végezni a gyomirtó szerek jobb hatékonysága miatt.

A szamóca morfológiai és növekedési sajátosságait figyelembe véve a legkedvezőbb talajművelési mód a talajtakarás, amely szerves (szalma, fakéreg) és szervetlen (fólia, agroszövet) anyagokkal egyaránt lehetséges. Intenzív szabadföldi szamócaültetvényekben gyakori eljárás a sorközök szalmatakarása, valamint a bakháton elhelyezkedő sorok fóliával való borítása (86. kép). A szalmarétegnek köszönhetően megakadályozható a gyümölcsök talajjal való érintkezése és rothadása, illetve tiszta, szennyeződésmentes gyümölcsöket takaríthatunk be. A fekete fóliaborításnak köszönhetően könnyebben melegszik fel a talaj, ami korábbi vegetáció kezdetet és 2-3 nappal korábbi érést jelent. A talaj takarásával zavartalan lesz a gyökerek fejlődése, valamint javul a növényvédelem hatékonysága is. A szalmaréteget 2-3 cm vastagon célszerű a növény alá teríteni még mielőtt a tőkocsányok lehajlanának a gyümölcs súlya alatt.

Tápanyag-utánpótlás

A szamóca egyszerű morfológiai felépítése ellenére tápanyag-igényes növény. A legfontosabb tápanyag-felvételi időszak a rügyfakadástól a betakarításig tart.

A szamócánál a tápelemek közül a nitrogénellátottság a legkritikusabb, ami a növények fejlődését, termőképességét alapvetően befolyásolja. A termés mennyiségének és minőségének alakulásában a káliumnak döntő szerepe van. A foszfor-, és kálium ellátottságot a talaj előkészítés során szükséges megalapozni. Mikroelemek közül gyakori a vashiány, különösen meszes talajokon.

Többéves termesztés esetén, foszfor és kálium trágyázására az ültetvény második termőévében lehet szükség, közvetlenül szüret után. A szamóca érzékeny a kálium műtrágyák klórtartalmára, így csak klórmentes trágyát használjunk. Nitrogénből kedvező talajtermékenység esetén 30-60 kg hatóanyag kijuttatása célszerű évente.

Korszerű szamócaültetvényekben a tápelemeket vízben feloldva, csepegtető öntözőrendszerrel juttatják ki. Az intenzív gyümölcsnövekedés kezdetétől a szüret végéig nitrogént és káliumot szükséges kijuttatni oldott formában 1-2 ezrelékes töménységben. Nitrogénből 30-50 kg, káliumból 50-80 kg hatóanyag adagolása szükséges hektáronként.

Öntözés

A szamóca biológiai sajátosságai miatt (gyökérzet sekély elhelyezkedése, gyors gyümölcsfejlődés) egyenletes vízellátottságra kell törekednünk a vegetációs időszak alatt, eredményes termesztése öntözés nélkül nem lehetséges. Az öntözés során a talaj felső 25-30 cm-es rétegének kedvező nedvességtartalmát kell biztosítani, ugyanis a növények ezt a talajzónát tudják hasznosítani. Kötött talajokon nagyon veszélyes lehet a túlöntözés, ami a gyökerek károsodását, a levelek sárgulását, valamint patogén talajgombák megjelenését okozhatja.

A téli és tavaszi csapadék a virágzás végéig általában elegendő, tavasszal legtöbbször csak az új telepítés igényel vizet. Száraz tél és tavasz után viszont már virágzás előtt is szükséges lehet a vízpótlás. A szamóca a legtöbb vizet az intenzív gyümölcsnövekedés és a termésérés időszakában, május közepétől június végéig igényli. Betakarítás után, ha a lombozatot eltávolítottuk, július végéig jelentősen csökken a növények vízigénye. Ekkortól viszont a nyári levelek képzéséhez és az oldalelágazódások fejlesztéséhez sok vízre van szükség. Szeptemberben pedig a rügydifferenciálódás segítése miatt célszerű öntözni.

Hazai szamócaültetvényekben elterjedt a hordozható csővezetékű esőszerű öntözési rendszer, aminek előnye a mobilitás, illetve fagyvédelmi célra is alkalmazható. Hátránya viszont a nagymértékű párolgás okozta gyengébb vízhasznosulás.

Fóliás bakhátas termesztésnél a csepegtető öntözőrendszer a bakhát közepén, a fóliaborítás alatt, néhány cm mélyen a talajban helyezkedik el. Alkalmazásával 30-40%-kal csökkenthető a vízszükséglet és az energiafelhasználás, valamint 15-20%-al növelhető a terméshozam és a gyümölcsminőség. Mivel a csepegtető csövek nem nedvesítik az állományt, jelentősen kisebb lesz a botritiszes betegség okozta gyümölcsrothadás is.

Fitotechnikai műveletek

A szamóca lomblevelei a vegetációs időszak alatt folyamatosan cserélődnek, évente több levélgeneráció fejlődik ki és hal el. Az idős, funkciójukat befejező, illetve elhalt leveleket el kell távolítani a növényről, mert számos fertőzés forrásai lehetnek. A lomblevelek szüret utáni eltávolításával kedvezőbb oldalelágazások fejlődnek, harmonikusabb lesz a nyári levelek fejlődése. Javul a rügydifferenciálódás feltétele, így nő a következő évi terméshozam. A levelek eltávolításával csökken a szamóca vízfelhasználása, valamint hatékonyabb lesz a növényvédelem is. A kedvező hatások viszont csak akkor várhatóak, ha közvetlenül a szüret után végezzük el a lombeltávolítást.

Az indák eltávolítása különösen többéves művelés esetén fontos, ugyanis növeli az anyatövek fejlettségét, elősegíti a rügydifferenciálódást, így javítja a terméshozamot, valamint könnyebbé teszi az ápolhatóságot.

A frigó palánták nyár végi ültetésénél az esetlegesen megjelenő virágzatokat szükséges eltávolítani, ugyanis a növények felkészülését a következő évre gyengíti az őszi termésképzés.

Növényvédelem

A szamóca jelentősebb kórokozói:

- Botritiszes gyümölcsrothadás – Botrytis cinerea

- Lisztharmat – Sphaerotheca macularis

- Fitoftórás tőpusztulás – Phytophtora cactorum

- Levélfoltosság – Mycosphaerella fragariae, Diplocarpon earliana, Gnomonia comari, Phomophsis obcurans

- Vírusos betegségek

A szamóca jelentősebb kártevői:

- Szamócaeszelény – Neocoenorrhinus germanicus

- Szamócaatka – Tarsonemus pallidus

- Szamóca-bimbólikasztó – Anthonomus rubi

- Szamóca-fonálféreg – Aphelenchoides fragariae

- Cserebogárfélék – Melolontidae

A botritiszes gyümölcsrothadás a szamóca legsúlyosabb betegsége, főként csapadékos időben okoz nagy károkat az érő gyümölcsökön. A fertőzési forrás a talaj, így annak takarása szalmával vagy fóliával jelentősen csökkenti a kártételt. Vegyi védekezést három alkalommal szükséges végezni ellene. Az elsőt virágzás kezdetén (a virágok 20%-a kinyílott), a másodikat virágzás végén (a virágok 80%-a elnyílott), a harmadikat pedig a virágzás után (a termések kötődésekor).

A lisztharmat a szamóca jelentős betegsége, fertőzése nagyobb mértékű magas relatív páratartalom esetén. A tünetek a levélen és a termésen egyaránt előfordulnak. A leveleken szürkésfehér bevonat képződik, majd azok bekanalasodnak. A termés apró marad, fakó színű lesz. A betegség ellen vegyszeres kezelésekkel eredményesen védekezhetünk.

A levélfoltosság betegségért felelős gombák a lombozat részleges vagy teljes pusztulását okozhatják, csökkentve ezáltal a növények kondícióját, végeredményben a termés mennyiségét. Elszaporodásukat jelentősen korlátozhatjuk a lomblevelek szüret utáni eltávolításával. Permetezni ellenük gombaölő készítményekkel április elejétől a virágzásig, illetve a szüret után szükséges.

A fitoftórás tőpusztulás főként a mélyfekvésű, hideg, nedves, kötött talajokon fordul elő, a gyökértörzs pusztulását idézi elő. Megelőzésében a termőhely megválasztásban van nagy szerepe.

A szamócaeszelény az egyik legjelentősebb kártevő, a terméskiesés mértéke akár elérheti a 60-80%-ot is. A lárvák a levélnyélben és virágszárban rágnak, aminek köszönhetően a levelek fonnyadnak, a virágok pedig elszáradnak. A kémiai védekezést az imágók ellen szükséges időzíteni. Tömeges megjelenésére a hagyományos szamócatermesztő körzetekben, idősebb állományokban, meleg fekvésű területeken számíthatunk.

A szamócaatka a legveszélyesebb kártevők közé tartozik, szántóföldön és hajtatásban egyaránt előfordul. Elsősorban a szaporítóanyaggal terjed, így az egészséges ültetési anyag használata kritikusan fontos. A fiatal levelek növekedésének lassulását okozza, valamint a virágkocsány is rövid lesz, a termés aprósodik, romlik az egész növény kondíciója. Az ültetvényben a virágzás előtt, valamint a szüret után szükséges védekezni ellene nagy permetlé mennyiség kijuttatásával.

Betakarítás

A szamóca betakarítása igen nagy munkaigényű műveletet, az éves kézimunka szükséglet 70-80%-át ebben az időszakban szükséges felhasználni. A gyümölcs az elvirágzástól számítva 25-30 nap alatt érik meg. A szedési érettség a színeződés alapján könnyen megítélhető. A betakarításra érett gyümölcs színe a fajtára jellemző, íze és aromája kellemes. A szamóca nem rendelkezik utóérő képességgel, a gyümölcsöket teljesen beszíneződött állapotukban szedjük le. A színeződés ugyan még kis mértékben tud javulni a szedés után, de az íz-, zamatanyagok már nem változnak kedvező irányban. Hosszabb idejű szállításra és tárolásra a csúcsukon nem teljesen színeződött gyümölcsök alkalmasak.

Frisspiaci értékesítésre és mélyhűtésre a szamócát rövid kocsánnyal és a csészelevelekkel együtt szedjük le, a gyümölcs érintése nélkül. A szedés közben a szamócát megfogni nem szabad, a kocsányánál kell megfogni és eltávolítani a növényről. Konzervipari célra a kocsány és csészelevél nélkül is lehet szüretelni a szamócát.

A szamócát olyan göngyölegbe szükséges szedni, amelyben az értékesítés is történik, az utólagos válogatást, átpakolást sérülés nélkül nem viseli el a gyümölcs. Friss fogyasztásra általában 200-400 g töltősúlyú műanyag vagy papírkarton dobozba szedik a gyümölcsöt.

Egy-egy fajta szüreti szezonja 3-4 hétig is tarthat, amely intervallumon belül a szedést általában 2-3 naponta szükséges végezni. Az átlagos szüreti teljesítmény 4-6 kg/fő/óra. A betakarítás megkönnyítésére alkalmazhatók különböző szedőállványok, kerekes szedőkocsik, szedőszánok.

Áruvá készítés, tárolás

A gyümölcs osztályozása leggyakrabban a szürettel egymenetben, a fogyasztói csomagolásba való helyezéssel történik. A minőségi előírások alapján extra kategóriába soroljuk a 25 mm-nél nagyobb átmérőjű gyümölcsöket, míg I-II. osztályba a 22 mm felettieket. A szedés után legkésőbb 1-2 órán belül a gyümölcsöket a tárolóba szükséges elhelyezni. A megfelelő érettségben szüretelt szamóca 0 és +2 °C között 5-7 napig tárolható. A hazánkban kevésbé jellemző, keményebb húsú napszakközömbös fajták félérett állapotban szedve 8-10 napot is kibírnak a tárolás során.

A málna termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A málna (Rubus ideaus) az egyik legértékesebb, sokoldalúan felhasználható, magas élvezeti értékű gyümölcsünk. A világon megtermelt mintegy 870 ezer tonna málnatermésnek a többsége feldolgozásra kerül. A konzervipar számára széleskörű hasznosíthatósága miatt értékes. Kiváló alapanyag gyümölcslé, szörp, dzsem és lekvár készítéséhez. Magas a rost-, a pektin és a természetes színanyag-tartalma.

A málna termesztésére a mérsékelt égöv hűvösebb, csapadékosabb övezete a legalkalmasabb, viszonylag szűk területen érzi jól magát. Ennek megfelelően a legjelentősebb termelők közé Oroszország, Lengyelország és Szerbia tartozik. Az Európai Unióban Lengyelország szerepe kiemelkedő, ugyanis az Unió termelésének pedig több mint 70%-át adja.

Hazánkban a korábbi nagy múltú málnatermesztés szinte eltűnőben van. Az 1990-es évek elején még 27 ezer tonna málnát állítottunk elő, amivel a legnagyobb európai termelő országok közé tartoztunk. Mára viszont már csak mintegy 1300 tonna málna terem hazánkban (34. ábra). A feldolgozóipari igényeket jellemzően lengyel és szerb importból elégítjük ki. Ökológiailag a termeszthetőség déli határán vagyunk, a termesztő körzetek az ország hűvösebb, párásabb klímájú területein alakultak ki, azonban mára csak nyomokban találkozhatunk málnaültetvényekkel. Jelenleg alig 200 hektár ültetvény van az országban. Korábbi nagy termelő körzeteink az Északi-középhegységben, a Börzsöny, a Cserhát és a Mátra lejtőin helyezkedtek el.

34. ábra: A málna termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

A málnatermesztésünk katasztrofális mértékű visszaszorulása több tényezőre vezethető vissza:

- Európa és Magyarország klimatikus viszonyai jelentősen átalakultak. A hazai klíma az elmúlt 15-20 évben szárazabbra és melegebbre fordult, a málna viszont nem viseli el ezeket a körülményeket. A jelenlegi hőstressz és UV sugárzás mellett nem érhetők el a gazdaságos termelést biztosítható hozamok, illetve gyümölcsminőség.

- A hazánkban jelenleg tapasztalható munkaerőhiány a kertészeti ágazatokat fokozottan sújtja, a málna pedig az egyik leginkább munkaerő igényes kultúránk. Éves művelése 3-4 ezer munkaórát igényel hektáronként, melynek 75%-a a betakarítás igen rövid időszakában merül fel. Ilyen szűk időintervallumban ekkora mennyiségű munkaerőt találni jelenleg nagyon nehéz, vagy szinte lehetetlen.

- Versenytársaink kedvezőbb helyzetben vannak, erősebbek. Európa két meghatározó országa, Szerbia és Lengyelország mára domináns málnatermesztővé nőtte ki magát. Gazdasági előnyük mellett a lengyeleknek kedvezőbb a klímájuk, a szerbeknek pedig olcsóbb a munkaerejük. Ezáltal ma jóval kisebb termelési költséggel tudnak málnát előállítani, mint a magyar termelők. A konkurens országokkal nem tudtuk tartani a lépést, így a málnatermesztésünk jelentősége fokozatosan csökkent.

A málna tehát rendkívül kézimunkaerő-igényes kultúra, termelése igen drága. A telepítés tőkeigénye és az éves forgótőke igénye is nagyon magas, főként a zöldmunkák és a betakarítás idején szükséges nagy mennyiségű munkaerő. Ezért kritikusan fontos, hogy a megmaradt kisszámú ültetvényfelületen az egységnyi területről előállítható termés mennyisége és minősége minél magasabb legyen.

Ökológiai igény

A málna ökológiai szempontjából igényes gyümölcsfajnak tekinthető, a kiegyenlített, hűvösebb, csapadékosabb, magas páratartalmú klímát kedveli. Hazánk sík területei a málna termeszthetőségének déli határa közelében helyezkednek el, így a magasabban fekvő hegy-, és domboldalak a legkedvezőbb termőhelyek számára.

A málna hőigénye alacsony, ha a hőmérséklet tavasszal tartósan 5 °C körül alakul már megindul a rügyfejlődése, 10 °C-on pedig a sarjak fejlődése is elkezdődik. A mélynyugalmi időszakban -20, -25 °C-ot is elvisel, viszont ez a periódus már nagyon korán, december elején véget érhet, így az ezt követő átmeneti felmelegedések és lehűlések komoly károkat képesek okozni. Hazánkban a déli lejtőkön és az Alföldön a nyári forróságok jelentősen korlátozzák a termeszthetőségét, ugyanis a légköri aszály miatt a málna igen gyengén fejlődik. A talaj túlzott felmelegedése a gyökerek növekedését is gátolja.

A málna fényigényes növény, félárnyékos helyen a terméshozam és gyümölcsminőség egyaránt csökken. A természetes előfordulási helyén, az erdőtársulásokban a vadmálna is a napfényes helyeken díszlik megfelelően.

Vízellátottság szempontjából a málna hazánkban a legigényesebb fajok közé tartozik. A gyökérzete a talaj felső 30 cm-es rétegének vízkészletét tudja hasznosítani. Nagy vízigényű, évente 800-1000 mm csapadékmennyiséget igényel, amelynek az eloszlása is kritikus fontosságú.

Talaj tekintetében az egyenletes vízellátottságú, levegős, vályogos, magas szervesanyag-tartalmú erdei talajokon fejlődik a legjobban. A gyengén savanyú talajok (pH 5,5-7,0) a legkedvezőbbek, a mésztartalom ne haladja meg az 5-10%-ot. Az átmeneti vízborítottságot még rövid ideig sem bírja elviselni, vizenyős területek nem alkalmasak a termesztésére.

Morfológiai sajátosságok

A málna testalakulása alapján félcserje, a fajták többségénél a föld feletti hajtásrendszer két évig él. Az első évben zöld leveles hajtások, úgynevezett sarjak képződnek, még a másodéves megfásodott hajtásképletek a termővesszők, amelyek a termést hordozzák.

A málna gyökérrendszere évelő, szemben a föld feletti hajtásrendszerrel. A vegetatív úton szaporított málna járulékos gyökérrendszerrel rendelkezik, amelyekből évente nagy tömegben fejlődnek gyökérsarjak. A gyökerek 75%-a a felső 0-30 cm-es talajrétegben helyezkedik el. A málna sarjakat a gyökértörzsről is képes fejleszteni, ezek a tősarjak, amikből tövenként évente 1-2 képződik.

A növény termővesszőit a levelüket lehullajtott, beérett sarjak alkotják. Átmérőjük 7-12 mm, hosszúságuk meghaladhatja a 2 métert is. A termővesszők az alsó 30-40 cm-es részükön nem teremnek, ugyanis csak hajtásrügyeket tartalmaznak, amik általában alva is maradnak. A legfejlettebb és legtermékenyebb rügyek a vesszők középső részén találhatók, a csúcshoz közeli 5-10 rügy pedig már fejletlen.

A málnának összetett fürtvirágzata van, amelyen belül elsőként a fő-, és oldalfürtök nyílnak. Ezekből képződik a legnagyobb méretű gyümölcs is. A később érő gyümölcsök apróbbak és gyengébb minőségűek. Csonthéjas bogyókból álló terméscsoportja van, amelyek könnyen leválaszthatók a vacokkúpról.

Szaporítás

A málna legegyszerűbben az anyatő körül fejlődő sarjak meghagyásával szaporítható. Ezeket a talajművelés során nem távolítjuk el, hanem a beérett sarjakat a nyugalmi időszakban leválasztjuk az anyatőről. Házi kerti körülmények között ez a módszer jól alkalmazható, ha az anyatövek jól fejlettek, fajtaazonosak. Árutermelő ültetvények létesítéséhez sarjnevelő anyatelepeken előállított ültetési anyagot használhatunk fel. A sarjnevelő anyatelep olyan ültetvényt jelent, ahol az anyatöveket a termővesszők eltávolításával fokozott sarjképzésre kényszerítik.

Fajtahasználat

A málna kisebb részét fogyasztjuk frissen, a gyümölcs többségét a hűtő- és a konzervipar hasznosítja, de növekszik az édesipari, tejipari és cukrászati feldolgozás is. Friss piaci értékesítésre a nagy gyümölcsméretű, szép küllemű, fényes, piros gyümölcshéjú, kemény húsállományú és jól szállítható fajták a kedvezőek. A hűtőipar a középnagy gyümölcsű, kemény húsú, fényes felületű, zamatos, málnafajtákat igényli, melyek a fagyasztás után is megtartják színüket, alakjukat, állományukat. Konzervipari felhasználásra a sötétebb gyümölcsszínű, magas szárazanyag-tartalmú, intenzív ízű és illatú fajták alkalmasak. A termesztők részéről kívánatos a fajták nagy termőképessége, illetve a termésbiztonsága, amelyet a kórokozókkal, kártevőkkel szembeni ellenálló képesség jelentősen javíthat.

Málnatermesztésünk korábban külföldi fajtákra alapozódott. Jelentős fajtánk volt az Angilából származó ’Malling Exploit’ és a ’Malling Promise’, előbbi részaránya az 1990-es években 90%-os is volt. A még meglévő kisszámú ültetvényeinkben a jelenleg uralkodó fajta a ’Fertődi zamatos’, amelyet a Kárpát-medence legjobb minőségű fajtájának tartanak. Új nemesítésű magyar fajta a kétszertermő ’Julcsi’ és a tipikus sarjon termő ’Dorka’. Utóbbi fajtatípus aránya várhatóan növekedni fog a könnyebb kezelhetősége miatt.

Művelésmódok

Töves és sövényművelés

A növények soron belüli elhelyezése alapján megkülönböztetünk töves és sövényművelést. A töves művelés a legrégibb művelés mód hazánkban, az 1960-as évek elejéig a ’Nagymarosi’ tájfajta termesztése mellett szinte kizárólagosan ezt a rendszert alkalmazták. A fejlődő sarjakat csak az eredeti ültetési hely körül hagyták meg, a tövek között pedig talajművelést végeztek. Kiskertekben mai napig jellemző művelésmód.

A málna világszerte korszerű művelési formája a sövényművelés (87-88. kép). A sorokon belül nem távolítjuk el a képződő sarjakat, majd csak a sarjválogatás és metszés alkalmával ritkítunk belőlük. A tőtávolságtól függően így a 2-3. évben kialakul az összefüggő sövényfal. A sövény szélessége 30-40 cm-nél nagyobb ne legyen, az ezen a sávon kívül fejlődő sarjakat géppel távolítsuk el. A művelésmód hátránya, hogy a sarjak és a termővesszők egyedi kötözése nagy munkaerő mennyiséget igényel. A termés biztonságát nagyban növeli, ha fóliaborítást helyezünk az ültetvényt felé (89-90. kép).

Támrendszeres és támrendszer nélküli termesztés

A támrendszer nélküli, vagy gyalogművelésnek hazánkban az 1950-es évekig uralkodó művelésmód volt, a Dunakanyarban és az országban szórványosan mai napig megtalálható. Kizárólag merev szárú fajtáknál használható. Sajátos változata a sátoros gyalogművelés, amikor a tövesen művelt merev szárú málnafajták 5-6 termővesszőjét 2-3 helyen összekötik, majd 80-120 cm magasan visszavágják.

A támrendszeres termesztés lehet karós vagy kordonos. Karós támrendszert általában kisüzemi ültetvényekben alkalmaznak a töves műveléshez. A 180-200 cm-es karókat 10-15 cm-re helyezzük el az ültetett csemetétől, majd az új sarjakat a letermett termővesszők eltávolítása után kötözzük hozzá.

Az ültetvények korszerű támrendszere a huzalos vagy kordonos rendszer. A támberendezés a növények által csak minimális igénybevételnek van kitéve. Élettartamukat 7-8 évre szükséges tervezni, így nem célszerű költséges berendezést kiépíteni. A tartóoszlopokon eltérő magasságokban 2-3 huzalt, vagy huzalpárt alakítanak ki, amelyekhez rögzítik a növényeket.

Egyéves termesztés

Világszerte egyre népszerűbb a sarjakon történő termesztés, amikor az egyéves zöld hajtások termését szüretelik le. Ehhez szükségesek az úgynevezett sarjon termő málnafajták, amelyekből egyre több áll rendelkezésre az utóbbi évtizedekben. Ősszel a lombhullás után a föld feletti hajtásrendszert tarra vágják, így minden évben csak az egyéves részek teremnek. Alkalmazásával meghosszabbítható a szüret, az értékesítés és a feldolgozás időszaka. A rendszer előnye, hogy leegyszerűsíti az ápolási műveleteket. Gépesíthető válik a metszés, hatékonyabb lesz a növényvédelem. Mivel nincsenek áttelő vesszők, elkerülhető a termőrészek téli fagykárosodása.

Térállás

A hazai árutermelő ültetvényekben az elmúlt három évtizedben a sortávolságot a rendelkezésre álló erőgépek méreteihez igazították, így a sorok között a kívánatosnál nagyobb tér volt. Ökológiai adottságaink mellett a málna 1,0-1,4 m^2 tenyészterületet igényel. Napjainkban a keskeny nyomtávolságú traktorok alkalmazása mellett 1,8-2,0 méter sortávolság és 0,5 méter tőtávolság javasolható a kordonos ültetvényekben.

Metszés

A telepítés után a málna termőfelülete két év alatt alakul ki, így a fajták többsége az első termésüket a második évben hozzák az előző évben képződött termővesszőn. A málna termőfelületének szabályzása az éves sarjak és a kétéves letermett termővesszők metszésére irányul. A termő ültetvények metszése három fő munkaműveletre bontható; a letermett vesszők eltávolítására, a sarjak ritkítására és a termővesszők visszametszésére.

A málna letermett termővesszői a betakarítás után elszáradnak. Jelenlétükkel sűrűsítik az állományt, akadályozzák az új sarjak fejlődését és növényvédelmi problémákat okoznak. A szüret után mindenképpen szükséges a tőből való eltávolításuk.

A betakarítás után közvetlenül az új sarjak ritkítását is célszerű elvégezni a túlzott elsűrűsödés megakadályozására. Közülük első körben a sérült, fejletlen, beteg zöld hajtásokat távolítjuk el tőből, de szükség lehet a fejlett sarjak ritkítására is. Sövényművelésnél folyóméterenként 10-15 db, töves művelésnél tövenként 5-8 db termővesszőt hagyhatunk meg. A ritkítás után célszerű elvégezni a megmaradt sarjak támrendszerhez való rögzítését is.

A málna termővesszőinek középső harmadában találhatók a legfejlettebb virágrügyek. Az alsó harmadban csak hajtásrügyek helyezkednek el, míg a vessző csúcsa közelében kevésbé fejlett rügyek vannak, melyekből kisméretű gyümölcs képződik. A termővesszőket, melyek akár elérhetik a 200 cm-t is, mindenképp indokolt visszavágni 150-170 cm magasságban. Erre a legalkalmasabb időszak a lombhullástól a rügyfakadásig tart.

Az egyéves termesztésnél a sarjon termő málnafajták metszése lényegesen leegyszerűsödik. Mivel a gyümölcsök az egyéves zöld hajtások csúcsi részében képződnek, így lombhullás után vagy a téli időszakban az összes föld feletti képletet eltávolítják, tarra vágják az állományt.

Talajművelés

A málna talajművelése a gyomok irtását, a felesleges sarjak eltávolítását, a talajnedvesség megőrzését, a talaj lazítását és a trágyafélék bedolgozását célozza.

A málna gyökérzete igen sekélyen helyezkedik el, így a minimális talajművelés lenne kívánatos az ültetvényekben. A sorközök mechanikai művelése általánosan a legelterjedtebb megoldás világszerte. A termő ültetvényekben a gyomnövények irtása mellett fontos feladat a képződő gyökérsarjak 10-15 cm-es állapotukban való rendszeres eltávolítása. A mechanikai művelést kultivátorokkal és talajmarókkal végzik, de a művelés mélysége ne haladja meg az 5-10 cm-t. A szüret időszakában nem ajánlott semmiféle talajművelést végezni az ültetvényekben. A málnaültetvényekben a sorközök füvesítése nem terjedt el, mert jelentősen növeli a vízfelhasználást, valamint nehezíti a sorokban képződő sarjak kezelését is.

Sövényművelés alkalmazásánál a málnasorokban kézi kapálással vagy vegyszeres gyomirtással tarthatjuk fenn a gyommentes állapotot, árutermelő ültetvényekben az utóbbi terjedt el.

Tápanyag-utánpótlás

A málna tápanyag-felvétele az egész vegetációs időszakban intenzív, de a virágzástól a szüret végéig tartó intervallumban a legnagyobb.

A málna egyértelműen nitrogénigényes gyümölcsfaj. A többi gyümölcsféléhez képest jóval szorosabb összefüggés van vegetatív és generatív teljesítmény között a málna esetében. Mind a vegetatív teljesítmény (sarjhozam, termővesszők beéredése), mind pedig a termés mennyisége és minősége nagyban függ a nitrogén ellátottságától.

A káliumigénye szintén kiemelkedő a málnának. Minél intenzívebb a termesztés, annál hangsúlyosabb a szerepe az egyenletes, magas kálium-ellátottságnak. Foszforigénye alacsony, kis mennyiséget von ki a talajból. Mikroelemek közül jelentősebb az igénye vasból, bórból és magnéziumból, melyek permettrágyákkal kielégíthetők.

A telepítés előtt tápanyag-feltöltést foszfor és kálium trágyákkal, valamint 50-100 t/ha szerves trágya mennyiséggel végzünk. Nagyadagú szerves trágyázás esetén a nitrogén kijuttatására csak a 3. évtől van szükség. Ekkortól a tervezett terméshozam minden tonnájára 5-10 kg műtrágya hatóanyagot lehet számolni nitrogénből és káliumból. A málna klórérzékeny növény, így a kálium adagolásánál előnyben kell részesíteni klórmentes műtrágyákat.

Öntözés

A hazai gyümölcsfajok közül a málna kiemelkedő vízigényű növény (800-1000 mm), termesztése tehát csak öntözéssel lehetséges. A termés mennyisége és minősége szempontjából a május végétől a szüreti időszakig terjedő időszak csapadékellátottsága a leginkább meghatározó. Különösen jelentős a betakarítás előtti, valamint az érés időszakának a vízellátása, ugyanis a gyümölcsök 7-10 nappal az érés előtt kezdenek intenzíven növekedni, valamint a 3-4 hetes szüreti időszakban folyamatos azok érése. A hiányos vízellátás tipikus jele az ültetvényekben, hogy a betakarítás előtt a termővesszők gutaütésszerűen elhalnak. A víz kijuttatására alkalmazható az esőszerű, illetve a csepegtető öntözési mód. Előbbi rendszernél komoly gondot jelenthet a botritiszes fertőzés. Tartózkodni kell a túlöntözéstől, mert hatására romlik a gyümölcs minősége, szállíthatósága, valamint patogén gombák megjelenését eredményezheti.

Növényvédelem

A málna jelentősebb kórokozói:

- Botritiszes betegség – Botrytis cinerea

- Elzinoés betegség – Elsinoe venata

- Mikoszferellás levélfoltosság – Mycosphaerella rubi

- Didimellás betegség – Didymella applanata

- Vírus betegségek

A málna jelentősebb kártevői:

- Pettyesszárnyú muslica − Drosophila suzukii

- Málna karcsúdíszbogár – Agrilus cuprescens

- Málna gubacsszúnyog – Lasioptera rubi

- Málna vesszőszúnyog – Resseliella theobaldi

- Szamóca-bimbólikasztó – Anthonomus rubi

- Kis málnabogár – Byturus tomentosus

- Cserebogárfélék – Melolontidae

Figyelembe véve, hogy a málna fokozottan érzékeny az ökológiai környezetére, a termőhely megválasztás különös jelentőségű, aminek a későbbiekben nagy hatása van a növényvédelem hatékonyságára. A gyengébb erőnlétű növények ugyanis fogékonyabbak lesznek a károsítókra is.

Fajtaválasztáskor törekedjünk olyan fajták telepítésére, amelyek a didimellás, elzinoés, botritiszes betegségre, illetve a málna vesszőszúnyog kártételére kevésbé fogékonyak. Az ültetéshez mindenképp ellenőrzött, vírusmentes szaporító anyagot használjunk.

Az ültetvény megfelelő higiéniai állapotának fenntartásához alapvető fontosságú a metszési munkálatok időben való elvégzése. Szüret után távolítsuk el a letermett kétéves korú termővesszőket, az esetlegesen fertőzött sarjakat. A zöld hajtások ritkításával szellős, légátjárható állományt alakítsunk ki.

Sarjnövekedés idején áprilisban szükséges kémiai védekezést alkalmazni a didimellás, elzinoés és a mikoszferellás betegség ellen. Ekkor várható a málna vesszőszúnyog rajzásának kezdete is, aminek nyomon követésére alkalmazható a szexferomon csapdás megfigyelés. Bimbós állapotban szükséges megkezdeni a védekezést a botritiszes betegség és a szamóca bimbólikasztó bogár imágói ellen. Virágzáskor kritikusan fontos a botritiszes betegség ellen való újbóli védekezés, amit a termésfejlődés idején is fenn kell tartani az élelmezés-egészségügyi várakozási idő betartásával. A legtöbb bogyóshoz hasonlóan, a málnában is nagy károkat képes okozni a pettyesszárnyú muslica, amely ellen nehéz hatékonyan védekezni az érési időhöz közeli kártétele miatt. Egyedszámát almaborecet csapdák kihelyezésével csökkenthetjük.

Betakarítás, áruvá készítés, tárolás

A málna a bogyósok közül a leginkább romlékony és a legkényesebb gyümölcs, ezért lehetőleg optimális érettségi állapotban, gondosan kell szedni. A gyümölcs a virágzás kezdetétől számítva 20-30 nap alatt fejlődik ki és válik éretté. A fajták többsége az év legmelegebb időszakában érik, amelyhez gyakran társul aszály és forróság, ami meggyorsítja az érési folyamatokat és lerövidíti a szüreti időszakot.

A málna nem utóérő gyümölcs, a fajtára jellemző ízt, zamatot csak a teljesen beérett gyümölcsök nyerik el. A betakarítás időpontját a gyümölcsök piros színe alapján határozzuk meg. A szüret során a gyümölcsöket kézzel húzzuk le a vacokkúpról, ügyelve arra, hogy a csonthéjas terméscsoport egybe maradjon, ami az első osztályú, úgynevezett gurulós minőség alapvető követelménye. A gyümölcsök a kedvező minőségüket a teljes beszíneződés után mindössze 1-2 napig őrzik meg, a túlérés nagyon gyorsan bekövetkezhet. A túlérett gyümölcsök elveszítik kemény húsállományukat és fénylő színüket, jelentősen csökken a tömegük, élvezeti értékük, végül lehullnak a növényről.

A gurulós minőség megőrzéséhez a málnát friss fogyasztásra és mélyhűtésre is igen gyakran szükséges szedni az érési időszak alatt. Az érés kezdetén 2-3 naponta, még a fő érési szezonban 1-2 naponta kell szüretelni. Konzervipari hasznosításhoz elegendő a 4-5 naponkénti szedés is. Egy-egy málnafajta érési ideje átlagosan 4-5 hétig tart, a legtöbb gyümölcs pedig az első 2-3 héten belül érik.

A málna gyümölcse törődésre és sérülésre rendkívül érzékeny, így a szedéssel egymenetben szükséges válogatni és csomagolni is. Friss piaci felhasználásnál a gyümölcsöket az értékesítésre használt 25-50 dkg befogadó képességű műanyag göngyölegekbe, tálkákba szedjük, amit a hűtőházban azonos tömegűre egalizálnak (91-92. kép). Mélyhűtésre és konzervipari felhasználásra 60-80 dkg befogadó képességű vödrökbe helyezik a leszedett gyümölcsöt. Az átlagos szüreti teljesítmény a fajták méretétől függően 2-5 kg/fő/óra.

A leszüretelt gyümölcsöt általában három minőségi kategóriába sorolják. A gurulós minőség gyümölcsei egyöntetű érettségi állapotúak, épen, kemény húsúak, fénylő felületűek. A rekeszes málna eltérő érettségi állapotú, szétesett, de egészséges gyümölcsöket tartalmaz. A hordós málna szintén egészséges, de csak lének alkalmas.

A málna romlékony gyümölcse igen rövid ideig, néhány napig tárolható, de ehhez is az szükséges, hogy a szüret után 1-2 órán belül hűtőtárolóba kerüljön. Kedvező tárolási paraméterek mellett (0 °C, 85-95% RH) a málna 5-7 napig értékesíthető a hűtött pultokon.

A szeder termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A szeder (Rubus fruticosus) termelésbe vonása viszonylag későn történt meg, ugyanis a vad szederfajok erős tüskézettsége korlátozta a kerti termesztését. Az első tüskementes fajta 1938-ban született meg Angliában, amit az 1960-as éveket követően az USA-ban újabbak követtek, üzemi termelése ezután vált jelentőssé. A gyümölcs nagy részét a tartósítóipar, elsősorban a hűtőipar dolgozza fel. Leggyakrabban dzsemet, kompótot, szörpöt, joghurtot és fagylaltot készítenek belőle. Friss fogyasztásra is rendkívül értékes gyümölcs, színanyag-, és antioxidáns tartalma igen magas. A világ legnagyobb szedertermelő országai Szerbia, Lengyelország és az USA.

A szeder termesztése hazánkban hasonló problémákkal küzd, mint a málna, előállítása azonban olcsóbb, mivel a növény jobban bírja a környezeti stresszhatásokat és ellenállóbb a betegségekkel, kártevőkkel szemben is. Élettartamát tekintve is hosszabb kultúra (kb. 20 év), mint egy málnaültetvény, valamint magasabb hozamok is érhetők el egy hektár felületről. A 2000-es évek elején hazánk Szerbia után a második legnagyobb szedertermelő ország volt Európában, 1600 hektáron 20 ezer tonna gyümölcsöt állítottunk elő. Mára sajnos a szeder is a málna sorsára jutott, kb. 130 hektár felületen termelünk 2000-3000 tonna gyümölcsöt (35. ábra). Meglévő ültetvényeinkben célkitűzés a 20-25 t/ha-os hozamok elérése. Korábbi termőkörzetei az Északi-középhegység védettebb, déli domboldalain, valamint Somogy megyében alakultak ki.

35. ábra: A szeder termésmennyiségének alakulása hazánkban (Fruitveb, 2017)

Ökológiai igény

A fekete szeder kevésbé érzékeny a környezeti hatásokra, mint a málna, de ahhoz hasonlóan hazánk a gazdaságos termesztés déli határán helyezkedik el. Alacsony hőigényű növény, ugyanakkor a tüskementes szeder fajták jóval fagyérzékenyebbek, mint a tüskés változatok, -15 °C alatt károsodnak a virágrügyek, nagyobb hidegeknél pedig teljes termővesszők fagyhatnak el. A szeder vegetációs idejét későn fejezi be, így a kora őszi fagyok október-novemberben csökkenthetik téltűrését. Fényigényes növény, kedvező a 2000 feletti napfényes óraszám számára.

A humuszban gazdag, mély termőrétegű, jó víz-és levegő gazdálkodású talajokat kedveli, a túl nedves talajokon viszont nagy a Phytophtora fertőzés veszélye. Mélyebben gyökerezik, mint a többi bogyós gyümölcsfaj, az átmeneti szárazságot jobban elviseli. Vízigényes gyümölcsfaj, 700-800 mm csapadék szükséges számára.

Morfológiai sajátosságok

A szeder a málnához hasonlóan félcserje, a fajták többségének föld feletti hajtásrendszere egyéves sarjakból és kétéves termővesszőkből áll.

A szederfajták között megkülönböztetünk merev szárú, félig kúszó és kúszó fajtákat. Hazánkban közülük kizárólag a félig kúszó tüskementes fajták terjedtek el, amelyek gyökérsarjat nem, vagy csak kivételes helyzetben fejlesztenek. Természetes szaporítási módjuk a földre hajló hajtáscsúcsok meggyökeresedése, azaz a fejbujtás, de emellett szaporításuk zöld-, és fásdugványozással, valamint mikroszaporítással is végezhető.

A föld feletti hajtásrendszer önmaga megtartására nem képes, a sarjak hosszúsága elérheti a 3-5 méteres hosszúságot is. Fontos különbség a málnához képest, hogy a szeder csak tősarjakat fejleszt, gyökérsarjakat nem. Az éves sarjakon a virágrügyek differenciálása rövidnappalos körülmények között, ősszel kezdődik meg, ami tavasszal folytatódik. A beérett tősarjakon, azaz a termővesszőkön jelennek meg a málnáénál hosszabb másodrendű hajtások, amelyeken a virágzatok képződnek. A virágzás a többi gyümölcsfajhoz jóval később, júniusban kezdődik. A szeder apró csonthéjas termései csoportosan helyezkednek el a vackon terméscsoportot alkotva. A málnától eltérően az érett gyümölcs csak a vacokkal együtt szedhető és fogyasztható.

Fajtahasználat

A világon az első tüskementes szederfajta az Angliában előállított ’Merton Thornless’ volt, amelyet később nemesítési alapanyagként felhasználva kereszteztek észak-amerikai tüskés fajtákkal, aminek eredményeként születettek meg az Európa szerte elterjedt tüskementes fajták. Magyarországra ezek az 1980-as években kerültek be, a kisszámú megmaradt ültetvényfelületünkön pedig a mai napig termesztjük őket (’Thornfree’, ’Dirksen Thornless’, ’Loch Ness’). Hazai nemesítésű fajhibrid a ’Fertődi bőtermő’, amely a szeder és a málna keresztezésével jött létre.

A szedernél is megjelentek már az egyéves termesztési formát lehetővé tevő sarjon termő fajták. A Rubus argatus vadfaj felhasználásával az USA-ban nemesítés útján hoztak létre egy fajtasorozatot 2010-ben, amelynek tagjai merev szárúak, a sarjak felső része már az első évben berakódik virágrügyekkel. A sarjak a letermés után eltávolíthatók, így kezelhetőségük, növényvédelmük jóval egyszerűbb.

Művelésmódok

A szeder a málnához képest jóval nagyobb tömegű föld feletti hajtásrendszert fejleszt, aminek megtartásához masszív támrendszer szükséges. A termőfelület rögzítését a gyakorlatban általában kettős huzalrendszerrel végzik. Az alsó huzalhoz a sarjakat, a felsőhöz pedig a termővesszőket kötözik. Célszerű a sorokat az uralkodó szélirányba telepíteni a nagy tömegű hajtásrendszer könnyebb kezelhetősége miatt. Ültetvények létesítéséhez leggyakrabban 3 méteres sortávolságot és 1,5-2 méteres tőtávolságot alkalmaznak. A telepítéshez általában földlabdás növényeket használnak.

Metszés

A szeder termőfelület-szabályozása sok tekintetben megegyezik a málnáéval. A metszés alapművelete a letermett termővesszők eltávolítása, amelyet a késői érés miatt október elején végezhetünk el. Másik fontos művelet a termővesszők ritkítása. Tövenként fejlettségi állapottól függően 3-5 db termővesszőt, azokon pedig 1-3 db másodrendű elágazást érdemes meghagyni. A harmadik kritikus metszési eljárás a termővesszők visszavágása. A vesszőket ott célszerű visszametszetni, ahol a soron belül már elérik a másik tő vesszőit, vagy ahol átmerőjük ceruzavastagságnál kisebb.

Talajművelés

Az ültetvények talajművelése a szedernél egyszerűbben végezhető, mint a málna esetében, köszönhetően a gyökérsarjak hiányának. Emellett a szeder gyökérzete mélyebben is helyezkedik el, így lehetővé válik a nagyobb mélységű (7-12 cm) talajművelés. A sorközökben jobbak a lehetőségei a gyepesítésnek is, mint a málnánál, ugyanis a fűtakaró kisebb konkurenciát jelent, valamint a gyökérsarjak sem okoznak gondot. A sorok gyomirtása kézi kapálással, illetve vegyszeresen lehetséges.

Érdemes lehet a szedertöveket a téli fagyérzékenységük miatt ősszel talajjal betakarni, a kupacokat viszont tavasszal mindenképp szükséges lebontani.

Tápanyag-utánpótlás

A szeder nitrogénigényes növény, évente szükséges pótlásáról gondoskodni 50-100 kg/ha hatóanyag mennyiséget kiadagolva. A káliumigénye szintén magas, a tervezett terméshozam minden tonnájára 5-10 kg műtrágya hatóanyagot lehet számolni. A kálium műtrágyák közül mindenképpen a klórmenteseket használjuk. Foszforból kisebb mennyiséget igényel. Mikroelemek közül a vas-, és a bórhiány jelenhet meg, permettrágyákkal megszüntethetők a tünetek.

Öntözés

A szeder gyökérzete mélyebbre hatol, mint a málnáé, így nagyobb talajtérfogat nedvességtartalmát tudja hasznosítani. A rendkívül nagy lombfelületének a kifejlesztése, valamint a gyümölcsök kinevelése ezzel együtt is nagy mennyiségű víz pótlólagos kijuttatását igényeli. Éves csapadékigénye 700-800 mm. A víz pótlására legelőnyösebb a csepegtető öntözés, ami nem nedvesíti a növényállományt, illetve alkalmas tápoldat kijuttatására is. A tápoldatozásnál viszont figyelni kell a szeder sóérzékenységére.

Növényvédelem

A szeder jelentősebb kórokozói:

- Botritiszes betegség – Botrytis cinerea

- Mikoszferellás levélfoltosság – Mycosphaerella rubi

- Hajtás és vesszőbetegség – Botryosphaeria obtusa, Septocyta ruborum, Leptospaheria coniothyrium

A szeder jelentősebb kártevői:

- Pettyesszárnyú muslica − Drosophila suzukii

- Szederatka – Acalitus essigi

- Kis málnabogár – Byturus tomentosus

A szedret más gyümölcsfajokhoz és a málnához is képest kevesebb károsító támadja meg, korábban gyakran lehetőség nyílott a kémiai védekezés nélküli termesztésre is. Üzemi termesztése azonban ma már nem nélkülözheti a vegyszeres védelmet sem. Ennek megfelelő hatékonyságához viszont a szeder esetében is követnünk kell a málnánál érvényes alapelveket, amelyek a fertőzési forrásoktól mentes ültetvények fenntartását célozzák. Telepítéskor egészséges ültetési anyagokat használjunk, amivel a szeder jelentős károsítójának, a szederatka kártételét előzhetjük meg. Ellenük az ültetvényben szükség esetén a sarjnövekedés időszakában kell permetezni. A virágzástól a termésérésig a botritiszes gyümölcsrothadás ellen szükséges gombaölő szeres védekezést végrehajtani. Betakarítás után távolítsuk el a letermett kétéves termővesszőket, az esetleges beteg, fertőzött részeket. A sarjak ritkításával szellős, légátjárható állományt alakítsunk ki. Jelenleg sajnos egyes években megoldhatatlan probléma elé állítja a termelőket a pettyesszárnyú muslica károsítása, amely ellen a folyamatos érés miatt nem lehet hatékonyan védekezni.

Betakarítás, áruvá készítés, tárolás

A szeder gyümölcse a málnával szemben a vacokkúppal együtt leválik a kocsányról, így az kevésbé sérülékeny, jobbak a szállíthatóság és a tárolhatóság lehetőségei. Az optimális szüreti időpont meghatározása viszont nehezebb, mint a málna esetében, ugyanis a fekete színeződés kialakulása még nem jelzi a szedési érettséget. Az éppen beszíneződött gyümölcs még nehezen húzható le a kocsányról, íze savanykás. A túl korán leszedett gyümölcs bogyója veszít fekete színéből, visszapirosodik, illetve zamata sem lesz megfelelő. Az optimális érettség jelének tekinthető az, ha a teljesen fekete gyümölcs felülete kicsit mattá válik.

A szederfajták érési ideje 5-7 hét, amelyen belül időjárástól függően hetente 2-4 alkalommal szükséges szedni. A gyümölcs szedése legtöbbször kézzel történik, három ujj közé fogva, óvatos csavarással a vacokkal együtt leválasztható a kocsányról. A legértékesebb a gurulós minőségű gyümölcs, amely fajtára jellemző alakú, homogénen színeződött, kemény húsú, kiváló ízű. Az ilyen gyümölcsöket az értékesítéskor is használt műanyag tálkákba helyezik, míg a másodosztályúakat kisebb vödrökbe szedik. A friss fogyasztásra kerülő tételeket egy órán belül a hűtőházba szükséges szállítani, ahol minőségellenőrzés után 25 dkg súlyúra egalizálják az egyes tálkákat.

A szeder tárolhatósága és pultállósága valamelyest jobb, mint a málnáé. Megfelelő paraméterek mellett (0 °C, 85-95% RH) 8-10 napig tartja meg értékesíthető állapotát.

A ribiszke termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A ribiszke igen nagy biológiai értékű, ásványi elemekben, vitaminokban, színanyagokban gazdag gyümölcsfélénk. Beltartalmi érték és termesztési szempontból is különbséget kell tenni a piros és fekete ribiszke között. A fekete ribiszke (Ribes nigra) beltartalmában, feldolgozhatóságában értékesebb faj, viszont a környezetére és a termesztés körülményeire rendkívül igényes. A piros ribiszke (Ribes rubrum) nagyobb termelési hagyományokkal rendelkezik, könnyebben előállítható, kevésbé érzékeny bogyós faj.

A világ ribiszketermelésének nagyobb hányadát (kb. 75%-át) a fekete ribiszke adja, köszönhetően igen kedvező étrendi hatásának. Gyümölcse antocianinban gazdag, festőlevű, vitamintartalma háromszor-ötször nagyobb, mint a piros ribiszkének. C-vitamin tartalma hasonló a csipkebogyóéhoz, emellett P-vitamint, B-vitamint, karotint, káliumot, magnéziumot és vasat tartalmaz nagy mennyiségben. Gyümölcsével leggyakrabban feldolgozott formában találkozunk, beltartalmi értékeit azonban ilyen formában is megőrzi. A piros ribiszke a konzerv és a hűtőipar kiváló alapanyaga, de friss fogyasztásra is keresett gyümölcs. A világon évente 650 ezer tonna ribiszkét állítanak elő, ennek 60%-át Oroszország, míg 25%-át Lengyelország termeli.

Magyarországon a két ribiszketípus eltérő sikerrel termeszthető. A piros ribiszke jól alkalmazkodik az éghajlati adottságainkhoz, hazánkban is biztonságosan termelhető, jelenleg még mintegy 1000 hektár ültetvény lehet az országban. A fekete ribiszke viszont elsősorban éghajlati okok miatt eltűnőben van a hazai termesztésből, kb. 80-100 hektár termőterület maradhatott belőle. Magyarország már az 1970-es években is a gazdaságos termesztésének déli határán feküdt, a klímaváltozásnak köszönhetően azonban ez a zóna mára még északabbra, Lengyelország területére tolódott, így eredményes termelésének feltételei nem adottak hazánkban. Az ültetvényekben elérhető 1-3 t/ha-os hozamok az önköltségek fedezésére sem alkalmasak. A piros ribiszke termesztése kedvezőbb helyzetben van e tekintetben, korszerű ültetvényben nálunk is megtermelhető a hektáronkénti 8-10 tonna termésmennyiség. A konkurens országok, elsősorban Lengyelország nyomása viszont igen nagy, ami rendszerint alacsonyan tartja az értékesítési árakat. Hazánkban jelenleg évente 3000-4000 tonna ribiszke terem (36. ábra).

36. ábra: A ribiszke termésmennyiségének alakulása hazánkban (KSH, 2020)

A ribiszke termelését kevésbé sújtja a bogyós gyümölcsűeknél igen jelentős problémákat jelentő munkaerőhiány, ugyanis a legtöbb munkaművelet jól gépesíthető, így kevesebb élőmunkára van szükség az ültetvényekben. A betakarítás teljes mértékben megoldható rázógépekkel, habár ez speciális eszközöket igényel, ami képes a hűtőipar számára is megfelelő minőségben leszüretelni a termést. Termőkorú ültetvényben a metszést sajnos leggyakrabban elhanyagolják, így ez sem használ fel nagy munkaerőt. A telepítés tőkeigénye közepes, az éves művelési költségek pedig meglehetősen alacsonyak.

Ökológiai igény

A piros ribiszke termesztésnek hazánkban évszázados hagyománya van. A külföldi fajták klímaadaptációs képessége megfelelő, így azok jól viselik a hazai ökológiai adottságokat.

A fekete ribiszke a termőhely iránt rendkívül igényes. A legnagyobb gondot a nyári forróság, a légköri aszály és az erős napsugárzás okozza, ugyanis ezek jelentősen visszavetik a növények növekedését, terméshozását. Emellett mélynyugalmi ideje hamar befejeződik, a korai rügyfakadás komoly fagykárt okozhat, ezért a tél végén gyorsan felmelegedő területek nem alkalmasak. Ezen okok miatt fekete ribiszke ültetvényt kizárólag a később felmelegedő, hűvösebb északi lejtésű domboldalakon, öntözés mellett lehetséges létesíteni.

Az ültetvények számára kedvezőek a középmély termőrétegű, középkötött, jó vízgazdálkodású talajok, de alkalmasak a vályog, homokos vályog talajok is. A terület talajának kémhatása semleges vagy enyhén savanyú legyen (pH 5,8-7,2).

Művelési rendszer

Alanyhasználat

A ribiszke szaporítása leggyakrabban fás dugványozással, bujtással és oltással történik. Üzemi szaporítására és a házi kertek igényeinek kielégítésére használható az oltás. Az oltványok alanyául az aranyribiszke (Ribes aureum) Pallagi 2-es klónja szolgál, ami lehetővé teszi a magas törzsű fácska nevelését.

Fajtahasználat

A világ és hazánk ribiszketermesztését kevés számú fajta használata jellemzi. A nálunk jelentősebb piros ribiszke üzemi méretű termesztésének elterjedését a holland ‘Jonkheer van Tets’ fajta megjelenése tette lehetővé. Hazákban már az 1970-es években ez adta a szaporítás túlnyomó többségét és a mai napig meghatározó szerepet tölt be a ’Fertődi hosszúfürtű’ fajta mellett. Gyakran telepítenek még holland fajtákat (‘Rolan’, ‘Rondom’, ‘Rovada’), valamint a szlovák ‘Detvan’ fajtát is, amelyek jól alkalmazkodnak éghajlati adottságainkhoz, hazánkban is biztonságosan termeszthetők.

A fekete ribiszke termesztését Európában a ‘Baldwin’ fajta alapozta meg. Később, az 1960-as évek végén Svédországban nemesített ‘Titánia’ vált meghatározóvá. A jelenlegi európai fajtahasználatban a skót Ben-sorozat fajtái jelentősek. Magyarország termesztését az 1970-es végén a ’Fertődi 1’, az 1980-as évek végén a ’Titania’ fajta jellemezte. Fajtaválasztékunk az utóbbi években külföldi jó termékenyülő képességű és betegségekre ellenálló fajták mellett hazai nemesítésű fajtákkal is bővült (‘Aranka’, ‘Dyana’, ’Dorottya’).

A friss piacra szánt fajtáknál elvárás a korai érési idő, a nagy bogyóméret (1,5 g), a hosszú kocsány, a fényes gyümölcshéj, az édes íz, valamint a magas beltartalmi érték. Termelői oldalról fontos még a nagy és rendszeres termőképesség, a gépi betakarításra való alkalmasság, a betegség ellenállóság, illetve a jó fagytűrő képesség. A fekete ribiszke fajtáknál elsőszámú szempont az ökológiai adaptációs képesség és az öntermékenyülés javítása.

A fekete ribiszke és a köszméte keresztezéséből állították elő a riszmétehibrideket, amelyek gyümölcsei megjelenésükben a fekete ribiszkére hasonlítanak, ám annál nagyobbak méretűek. Héjuk sima, szőrtelen, ízük kellemes. Termelői szempontból fontos tulajdonságuk az öntermékenyülés és a nagyobb termésbiztonság. A bokor tüskétől mentes, hasonlóan a ribiszkékhez. Legismertebb fajtái a német ’Josta’ és a magyar ’Rikő’.

Térállás, koronaforma

A ribiszke testalakulás szerint cserje, a legrégibb művelés módja ennek megfelelően a bokorforma. Ma már csak inkább házi kertekben gyakori, ahol 2,5-2,2 m x 1 m sor-, és tőtávolsággal ültetik. A bokrok magassága 1-1,5 méter, szélességük 1-1,2 méter.

A sövényművelés a modern ültetvények elterjedt művelési módja, ahol a sűrűbb térállásban telepített bokrok összefüggő termőfalat képeznek. Az állományon belül kedvezőbb lesz a mikroklíma, csökken a gyomosodási probléma, kevésbé lesznek kitettek a növények a tavaszi fagyoknak és a szárazságnak, valamint lehetővé válik a gépi betakarítás. Sövényművelésnél a ribiszke termővesszői hosszabbak lesznek, a növények nagyobb magasságot érnek el, ami a gépi rázásnál jelentősen csökkeni a bogyóveszteséget. A művelésmód jellemző sortávolsága 3 méter, míg a tőtávolság 0,6-0,7 méter.

Törzses fácska nevelésénél az oltványokat Ribus aureum alanyra oltják, 50-100 cm közötti törzsmagasságot kialakítva. A fácskára jellemző, hogy támrendszert igényel, rövidebb élettartamú, mint a bokor, ugyanis hiányzik a cserjetörzs, amiről meg tudna újulni a növény. A fekete ribiszke 5-6 évig, a piros ribiszke pedig 7-8 évig őrzi meg termőképességét. Jellemzően 2,5 x 0,8-1,0 méteres térállásra telepítik a törzses fácskákat.

A ribiszke legintenzívebb művelésmódja a kordon rendszer, a legtöbbször piros ribiszkénél alkalmazzák (93. kép). A sorok közötti távolság 2 méter, a töveket 60-80 cm-es távolságra ültetik. Tövenként 3 db vessző meghagyása célszerű a kellő sűrűség kialakításához, a termővesszőket pedig a támrendszer huzaljaihoz szükséges rögzíteni.

Metszés

A ribiszke metszésének célja az erőteljes növekedésű, hosszú életű bokrok vagy fácskák kialakítása és fenntartása, amelyek jól megvilágított, kellően ritka, nagy termőfelülettel rendelkeznek.

A ribiszke gyökerein nem képződnek járulékos rügyek, így gyökérsarjak sem, a növények megújulását a cserjetörzsből képződő tőhajtások biztosítják. A piros ribiszke jellegzetes termőrészei, a bokrétás termőnyársak a 2-4 korú gallyakon fejlődnek a legnagyobb számban, így a metszésnek ezek kialakítására és meghagyására kell koncentrálnia. Az ennél idősebb, 5 éves korú ágak kopaszodási hajlama már a koronában igen jelentős, ezért ezek folyamatos lecserélése, eltávolítása szükséges. A fekete ribiszke a termését az éves vesszők oldalrügyeiből hozza, a letermett termővesszők igen csekély mennyiségű gyümölcsöt hoznak, így a metszés során arra kell törekedni, hogy nagyszámú hajtást képezzen a bokor. Ezt a piros ribiszkéhez képest erősebb mértékű, rendszeres, ritkító metszés alkalmazásával érhetjük el.

A piros ribiszke hajlamosabb az elsűrűsödésre, ezért igényli az idősebb részek folyamatos ritkítását. A fekete ribiszkénél pedig főként egyéves részeket hagyunk az állományban. Mindkét ribiszke kora tavasszal fakad, ezért a metszést a vegetációs időszak megindulásáig, a téli hónapokban, fagymentes napokon végezzük el.

Termesztéstechnológia

Talajművelés

A ribiszke gyökérzetének zöme a talaj felső 30 cm-es rétegében található, ezért igen sekély talajművelést igényel. A sorközök mechanikai ápolására kultivátorok használhatók. A bokrok tövében, ahol a gyökérzet többsége található, a gyommentes állapot fenntartásának korszerű módja a talaj takarása. Erre a célra leggyakrabban fóliát használnak, de alkalmazható szerves anyag is (szalma, trágya, komposzt, forgács, fakéreg). A ribiszkesorok talajművelésénél gyakori hiba a bokrok kitakarása, azaz a cserjetörzs talajfelszín fölé való kerülése, ami csökkenti a bokrok megújuló képességét. Ezért mindig törekedni kell arra, hogy a gyökérnyaki rész takarva legyen talajjal.

Tápanyag-utánpótlás

A ribiszkebokrok megújuló képessége, így az élettartama is jelentősen függ a növények tápanyag-ellátásától. A piros ribiszke káliumigénye az egyik legmagasabb a termesztett gyümölcsfajaink közül, aminek a termés mennyiségében és minőségében van meghatározó szerepe. Évente 130 kg/ha hatóanyag kijuttatása lehet célszerű üzemi termesztésben. A fekete ribiszke nitrogénigényével tűnik ki gyümölcsféléink közül, 80 kg/ha hatóanyagot igényelnek a növények. A bokrok nagyobb mennyiségű tápanyagot a vegetációs időszak első felében, az intenzív hajtás-, és gyümölcsfejlődés idején igényelnek. Kora ősszel szintén intenzív a tápelem felvétel, aminek a téli tartalékképzésben van nagy jelentősége. A ribiszke sóérzékeny növény, így tápoldatos öntözésnél a 0,1%-os töménységet ne haladjuk meg.

Öntözés

A ribiszke közepes vízigényű faj, öntözést feltétlen igényel. A vízhiányra és a talaj túlzott felmelegedésére, kiszáradására a fekete ribiszke különösen érzékeny, a nyirkosabb talajokat kedveli.

A ribiszkék nagyobb mennyiségű vizet a zsendülés és termésérés (június közepétől, június végéig), valamint a rügydifferenciálódás idején (július vége, augusztus eleje) igényelnek. A talaj nedvességének megőrzésében segíthet a fekete fóliás talajtakarás.

Az öntözött ültetvényekben a csepegtető rendszer használata jellemző.

Növényvédelem

A ribiszke jelentősebb kórokozói:

- Ribiszke amerikai lisztharmat – Sphaerotheca mors uvae

- Ribiszke európai lisztharmat – Microspaera grossulariae

- Ribiszke drepanopezizás levélfoltossága – Drepanopeziza ribis f. sp. ribi

- Ribiszke mikoszferellás levélfoltossága – Micosphaerella ribis

A ribiszke jelentősebb kártevői:

- Üvegszárnyú ribiszkelepke – Synanthedon tipuliformis

- Kaliforniai pajzstetű – Quadraspidiotus perniciosus

- Ribiszke gubacsatka – Cecidophyes ribis

- Levélpirosító ribiszke-levéltetű – Chryptomyzus ribis

A ribiszke legjelentősebb kórokozója az amerikai és az európai lisztharmat. Előbbi a hajtásvégeket és a bogyókat egyaránt károsítja, míg utóbbi csak a leveleket. Ellenük több alkalommal szükséges kémiailag védekezni. Ezen kezeléseknek viszont csak akkor lesz megfelelő hatásfoka, ha a fertőzött részeket mechanikailag is eltávolítjuk. A drepanopezizás és a mikoszferellás levélfoltosság jelentős lombhullást képes kiváltani, ami a következő évi termőrügyek fejlődése szempontjából rendkívül kedvezőtlen. A vegyszeres védekezés mellett a lehullott, fertőzött leveleket a talajba kell forgatni vagy meg kell semmisíteni.

Az üvegszárnyú ribiszkelepke a ribiszke legjelentősebb kártevője. A lárvák berágják magukat a vesszőbe és ott járatokat készítenek, a fertőzött részek elhalnak. Védekezni ellene megelőzésképpen fertőzésmentes ültetési anyaggal lehetséges, illetve, ha az ültetvényben megjelenik, akkor a károsított vesszőket távolítsuk el, semmisítsük meg.

A rajzásának menete szexferomon csapdával nyomon követhető.

Betakarítás

Az érési szezon a fekete ribiszke betakarításával kezdődik június közepén, ami július első dekádjáig tart. A piros ribiszke valamivel később, június második felében kezdi érését, ami július végén fejeződik be. Mindkét faj esetében a gyümölcsök érése egyöntetű, így azok egymenetben betakaríthatók.

Kézi betakarítást ma már ritkán, elsősorban friss piaci felhasználás esetén alkalmaznak igen nagy élőmunka igénye miatt. Ekkor a gyümölcsöket a fürtkocsánnyal együtt szedik le a növényről, majd kis műanyag edényekbe helyezik, amelyeket ezután már nem válogatnak át a sérülések elkerülése miatt.

Ipari felhasználás esetén kizárólag gépi betakarítást végeznek. A gyümölcsöket rázógépekkel választják le a növényekről, amelyek gyűjtőernyőre hullanak. A betakarítás hatékonyságának növelésére ethreles kezelések alkalmazhatók, ami elősegíti a bogyók kocsányról való leválását.

A köszméte termesztése

A termesztés jelentősége, helyzete

A köszméte (Ribes uva-crispa) a világon a kisebb jelentőségű fajok közé tartozik, termelése elsősorban Európában meghatározó. Éves termésmennyisége 170 ezer tonna körüli, ami a 2000-es évek elején 200 ezer tonna is volt. Termelésének volumenére a többi gyümölcsfajjal ellentétben tehát inkább a csökkenés, stagnálás jellemző. A legfontosabb termelők Németország, Oroszország és Lengyelország. Kiemelkedő pektin tartalma miatt a félérett gyümölcsét a cukrász, konzerv és a mélyhűtő ipar hasznosítja, az érett gyümölcse pedig nyersen is fogyasztható. Emellett befőtt, dzsem, lekvár, szörp és lé készítésére is alkalmas.

A köszméte nagyobb mértékű hazai termesztése a szőlő filoxéra vész után kezdődött Gyöngyös és Szentendre környékén az 1870-es évek után. Jelentős ipari növénnyé az 1970-es években vált, köszönhetően a törzses fácska művelésmód elterjedésének. Az első üzemi telepítések állami támogatással, ingyenes ültetési anyag biztosításával jöttek létre. A piacot ekkoriban a kiszámíthatóság jellemezte, garantált volt a gyümölcs felvásárlása és az ára is. A termelő szövetkezetekben nagyobb ültetvények jöttek létre, de a kis háztáji gazdaságoknak is megbecsült növénye volt, biztos jövedelmet jelentett. Munkaszervezési szempontból is hálás kultúra volt, a szezon korai részében merült fel a munkacsúcs, illetve korán hozta a bevételeket is. Termesztési szempontból szerény igényű növényként kezelték, rossz termőképességű talajokon is jöttek létre ültetvények. Az 1980-es években termésmennyisége elérte a 13 ezer tonnát is.

A köszméte termesztéséről sajnos ma már csak inkább múlt időben beszélhetünk. A bogyós gyümölcsűek között napjainkban a legkisebb szegmensnek számít, főként a Hajdúságban termelik igen kis felületen. Az elmúlt 20-25 évben gyakorlatilag nem is volt köszméte telepítés, a legnagyobb „ültetvények” mérete nem éri el az 1 hektárt. A kis mennyiségű ültetési anyag előállítását 4-5 faiskolás végzi Debrecen környékén, ami a házi kertek igényeit elégíti ki. Napjainkban termőfelületét 20-50 hektárra becsülik, termésmennyisége 300-500 tonna (37. ábra).

A köszméte termesztésének visszaszorulása hasonló problémákra vezethető vissza, mint a málna, a szeder és a ribiszke esetében. Az éghajlatváltozás igen károsan hat a termésbiztonságára, illetve jelentős a külföldi konkurencia (elsősorban Lengyelország). Kézi betakarítása nagy kézimunka igényű, a gyümölcs értékesítésére pedig a nagyüzemi felvásárlás megszűnésével nincsenek meg a megfelelő csatornák. Szigorodtak a gyümölccsel szemben támasztott minőségi követelmények is. Korábban megkülönböztettünk I. és II. osztályú gyümölcsöt, mára viszont csak az I. osztályú, forradás, jégverés, liszharmatfolt mentes gyümölcs elfogadott a piacon.

37. ábra: A köszméte termésmennyiségének alakulása hazánkban (Fruitveb, 2017)

Termesztésének tőkeigénye valamelyest alacsonyabb, számottevő munkaerő a metszéshez és a betakarításhoz szükséges. Az értékesítési árak az 1990-es években 300 Ft/kg körül alakultak, ez a 2000-es évek elején 100 Ft/kg-ra esett vissza, ami az ültetvények felszámolásának a kezdetét jelentette. Napjainkban 200 Ft/kg körüli a köszméte termelői ára, ami éppen a lélektani határt jelenti. A klimatikus és piaci adottságaink alapján az ágazat fejlődése nem várható sem rövid, sem hosszú távon.

Ökológiai igény

A köszméte északról származó növény, a hűvösebb, csapadékosabb, párásabb területeken érzi jól magát. Hazánkat már az 1970-es években is a gazdaságos termeszthetőség déli határának tartották, azóta pedig ez a zóna még inkább északabbra húzódott.

Termesztett gyümölcsféléink közül a köszmétének a legalacsonyabb a hőigénye. Télen a legkeményebb hidegeket is elviseli károsodás nélkül, virágzáskor pedig kibírja akár a -5 °C-os lehűléseket is. Szenved viszont a nyári forróságoktól, ami lombhullást, a bogyók perzselődését és hullását okozza. Különösen nehezen viseli a könnyen felmelegedő homoktalajokat, ahol a kisugárzó hő hatására magasabb hőmérsékletű légréteg alakul ki. A köszméte törzses művelését részben épp ezen probléma mérséklésére fejlesztették ki. Fényigénye közepes, amit jól mutat, hogy jól érzi magát a gyümölcsfák árnyékban is.

A köszméte a talajjal szemben kevésbé válogatós, de legkedvezőbbek számára a középkötött vagy lazább, levegős, jó vízgazdálkodású talajok. Homok talajon csak Ribes aureum alanyra oltva termeszthető. A talaj optimális pH értéke 5,0-6,0.

Művelési rendszer

Alanyhasználat

A köszmétét a ribiszkéhez hasonlóan bujtással, dugványozással és oltással szaporíthatjuk. Az oltásnál az oltványok alanyául az aranyribiszke (Ribus aureum) Pallagi 2-es klónját használják. Az alany és a nemes összepárosítására leggyakrabban a zöldbe zöld oltást alkalmazzák (94-95. kép).

Fajtahasználat

A hazai termesztésben lévő fajtákat a gyümölcsök színe alapján csoportosíthatjuk, megkülönböztetünk sárga, piros és zöld színű fajtákat. A gyümölcsfaj elenyésző gazdasági jelentőségéből fakadóan kevés számú fajtával találkozhatunk a faiskolai szaporításban és a házi kertekben, a meglévő fajták viszont szinte kizárólag hazai nemesítésűek, kiváló minőségűek.

A köszmétefajtákkal szemben elvárás, hogy korai magas bogyótömeget produkáljanak, amelyek tömege 4-6 gramm közötti. Kedvező, ha a bogyók a termővesszők alján egy sorban helyezkednek el, ami segíti a kézi betakarítást. Fontos, hogy a fajta ne legyen hajlamos sűrűsödésre, a szellős koronát könnyen fenn tudjunk tartani. A termesztést nagyban megkönnyítheti a fajták rezisztencia tulajdonsága, elsősorban a lisztharmat és a drepanopezizás levélfoltosság ellen.

A legelterjedtebb köszmétefajtánk a ’Pallagi óriás’. Zöld színűek közül megemlíthető még a ’Zöld győztes’, a pirosak közül a ’Piros ízletes’, a fehérek közül pedig a ’Szentendrei fehér’ fajta.

Térállás, koronaforma

A köszméte természetes állapotában cserje, gyökérsarjakat nem fejleszt, tővesszőket is csak ritkán képez. A bokorművelés hagyományos művelésmódnak tekinthető, ma már nem alkalmazzuk. Hátránya, hogy a talaj közeli meleg légréteget nem viseli el, illetve a bokorban kialakuló mikroklíma kedvez a kórokozóknak, elsősorban a lisztharmatnak. Emellett a szüret is igen nehézkes a talaj közelében. Előnye viszont, hogy a korona könnyebben megújítható a talajból előtörő tővesszőkkel.

A törzses művelés alkalmazásával könnyebben kivédhető az amerikai lisztharmat kártétele, ugyanis a korona kevésbé zárt, szellősebb. Emellett a magasabban lévő termőfelület kevésbé szenved a nyári aszálytól, forróságtól, valamint a betakarítás is könnyebben elvégezhető. A 80-100 cm-es törzsmagasság felett 3-4 ernyőszerűen lecsüngő elágazás kerül kialakításra, ami a vázát képezi a koronának (96-98. kép). A rendszer hátránya, hogy az esetleges fertőzések esetén a növény nem tud megújulni a talajból. Telepítéskor mindenképp támrendszert kell kialakítani. Néhány növény ültetésénél elég lehet az egyedi karós támrendszer, több növénynél viszont érdemes a huzalos berendezés kiépítése. A tőtávolság általában 60-80 cm. A sortávolság korábban 2 méter volt, ám a kisüzemi termesztésben, ahol nincs fejlett gépesítés, már csak 1 méteres sortávolságot használnak. Az optimális tövenkénti terméshozam 1,5-2,5 kg.

Metszés

A köszméte metszése során legfőbb célunk a termőrészek folyamatos cseréjével megakadályozni a fácska elöregedését. A legtermékenyebb részei a köszmétének a 2-4 éves korú gallyak, az 5 évesnél idősebb részeket folyamatosan ifjítani kell a koronában. Termőkorban törekedni kell a koronát sűrűsítő, befelé növő, egymást keresztező vesszők ritkítására is, amelyek akadályozzák a szüreti munkát. Az átlagosnál hosszabb, nagyon lecsüngő, vagy görbe vesszőket célszerű visszavágni.

Fontos feladat az alanyról megjelentő tősarjak rendszer eltávolítása. Létfontosságú, hogy az ápolási munkák során ne sértsük meg a köszméte törzsét, ugyanis a sebek a botritiszes fertőzés kapujaként funkcionálnak, ami a fák gyors pusztulását eredményezi.

Talajerő-gazdálkodás

A köszméte kis üzemi mérete miatt nem jellemző fejlett gépesítés. A sorközöket általában rotációs kapával tartják tisztán, a sorokban pedig kapálást vagy vegyszeres gyomirtást végeznek. A mechanikus gyomirtás végzésekor fokozottan kell ügyelni a törzs sérülésének az elkerülésére. A sekély gyökerezés miatt a talajt ne bolygassuk mélyen.

A tápanyag-utánpótlás során 15-20 kg/ha P_2O_5 és 40-50 kg/ha K_2O hatóanyagot célszerű évente ősszel kijuttatni és sekélyen bedolgozni. Nitrogénből nagyobb mennyiség, 50-70 kg/ha lehet szükséges.

A köszméte korai érése miatt kiemelten figyelnünk kell a vegetációs időszak első felének kedvező vízellátására. Öntözésre szükség van a virágzás után, a betakarítás előtt és után. A szüret után, júliusban a termőrügyek fejlődését segíthetjük vízpótlással.

Növényvédelem

A köszméte jelentősebb kórokozói:

- Köszméte amerikai lisztharmat – Sphaerotheca mors uvae

- Köszméte európai lisztharmat – Microspaera grossulariae

- Köszméte drepanopezizás levélfoltossága – Drepanopeziza ribis f. sp. grossulariae

- Köszméte botritiszes betegsége – Botyritis cinerea

A köszméte jelentősebb kártevői:

- Köszméte levéldarázs – Pteronidea ribesii

- Köszmétearaszoló – Abraxas grossulariata

- Üvegszárnyú ribiszkelepke – Synanthedon tipuliformis

- Kaliforniai pajzstetű – Quadraspidiotus perniciosus

A köszmétét kisszámú károsító támadja meg, jelentős részük megegyezik a ribiszke kártevőivel. Ellenük évi 4-6 jól időzített (rügypattanáskor, virágzás előtt, virágzás után, szüret után) vegyszeres kezeléssel eredményesen védekezhetünk. Legjelentősebb kórokozó az amerikai és európai lisztharmat, míg kártevők közül a köszmétearaszoló emelhető ki. A köszméte botritiszes betegségének kivédésében elsősorban a törzs sérülésének elkerülésére kell törekedni.

Betakarítás

A kis mennyiségű köszméténk fő felvásárlója a hűtőipar, amely méretre válogatott, mélyhűtött gyümölcsöt igényel. Ipari feldolgozásra a termést féléretten, május végén, június első felében szedik, mielőtt a magvak megkeményednének, vagy színeződésük elkezdődne. A köszméte gyümölcse nem egyszerre érik, ezért friss fogyasztás céljára teljes érésben, több menetben szükséges szedni. Mivel nincsenek üzemi ültetvényeink, a szüret kézzel történik, ami a növények tüskézettsége miatt lassú, körülményes művelet.

Felhasznált irodalom

Apáti, F. (2014): A bogyós gyümölcsök helyzetértékelése. Kertészet és Szőlészet. 63(42):15-17. p.

Apáti, F. (2015): Gyümölcstermesztésünk helyzete és versenyképessége. Agrofórum Extra 58. 5-8. p.

Apáti, F., Kurmai, V. (2016): A meggy termékpálya helyzete és fejlődési lehetőségei. Agrofórum Extra 63. 12-15. p.

Apáti, F. (2017): Az iparimeggy-termesztés jövedelmezősége magas és alacsony termelési színvonal mellett. Agrofórum Extra 6-8. 92-95. p.

Apáti, F., Tóth-Kurmai, V., Kicska, T., Kovács, E. (2017): A hazai zöldség-gyümölcs ágazat tündöklése vagy bukása. Zöldség-Gyümölcs Piac és Technológia. 2017/3. negyedév. 33-35. p.

Apáti, F. (2020): Versenyképes diótermesztés vs. precíziós gazdálkodás. Fruitveb Magazin. https://magazin.fruitveb.hu/versenykepes-diotermesztes-vs-precizios-gazdalkodas/

Békefi, Zs., Ujfalussyné, Ö. D. (2018): Mandula nagyhatalmak. Agrofórum Extra 73. 72-76. p.

Brózik, S., Kállay, T-né, Apostol, J. (2003): Mandula. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 140. p.

Bujdosó, G. (2014): Fontoljuk meg a fajtaválasztást a diótermesztésben! Agrofórum Extra 53. 26-27. p.

Csihon, Á. (2015): Új almafajták növekedési, terméshozási és gyümölcsminőségi tulajdonságainak vizsgálata. Doktori értekezés. DE MÉK. 173. p.

Csihon, Á., Gonda, I. (2015): Az integrált növényvédelem hatékonysága és az ápolási műveletek összefüggései a gyümölcstermesztésben. „Integrált termesztés a kertészeti és szántóföldi kultúrákban (XXXII.)” c. konferencia kiadvány. 17-24. p.

Csihon, Á., Gonda, I. (2016): A meggyfák teljes ifjítása. Kertészet és Szőlészet 65(31): 14-16. p.

Dénes, F. (2014): Szamócatermesztés. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 133. p.

FAO (2020): http://www.fao.org/faostat/en/#data/QC

Fruitveb (2017): Zöldség-Gyümölcs Ágazati Bulletin. Fruitveb Magyar Zöldség-Gyümölcs Szakmaközi Szervezet és Terméktanács. Budapest.

Fruitveb (2019): https://fruitveb.hu/szilvapiaci-helyzetkep/

Gonda, I. (2010): Csonthéjas gyümölcsfák metszése. DE AMTC Kutatási és Fejlesztési Intézet, Gonda István Betéti társaság. Debrecen. 242. p.

Gonda, I. (2012): Intenzív cseresznye művelési rendszerek itthon és a nagyvilágban. Debreceni Egyetem AGTC Kertészettudományi Intézet. 117. p.

Gonda, I. (2012): Precíziós almatermesztési technológia. Debreceni Egyetem AGTC Kertészettudományi Intézet. 232. p.

Gonda, I., Apáti, F. (2011): Almatermesztésünk helyzete és jövőbeni perspektívái. In: Almaültetvények vízkészlet-gazdálkodása. Szerk.: TAMÁS, J. Kiadja: DE AGTC Kutatási és Fejlesztési Intézet, Kecskeméti Főiskola, KFK. 13-25. p.

Gonda, I., Apáti, F. (2013): Az almatermesztésünk helyzete és kilátásai. In. Almatermesztés új alapokon. Szerk.: BALOGH, L. Kiadó: Naturalma Zrt. 7-13. p.

Gonda, I., Csihon, Á. (2013): Az integrált almatermesztés növényvédelmének közvetett elemei. „Integrált termesztés a kertészeti és szántóföldi kultúrákban (XXX.)” c. konferencia kiadvány. 35-46. p.

Gonda, I., Fülep, I. (2011): Az almatermesztés technológiája. Debreceni Egyetem AGTC Kutatási és Fejlesztési Intézet, Gonda István Betéti Társaság, F. N. Fruit Kft. 260. p.

Gonda, I., Csihon, Á. (2018): A gyümölcstermesztés alapjai. Egyetemi jegyzet. Debreceni Egyetemi Kiadó. 198. p.

Göndör, J.-né (2000): Körte. Mezőgazda Kiadó, Budapest. 345. p.

Gyulainé, G. A. (2013): A körte károsítói és az ellenük történő védekezés lehetőségei. Agrofórum 24(3): 114-129. p.

Gyúró, F. (1990): Gyümölcstermesztés. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 594. p

Holb, I. (2005): A gyümölcsösök és a szőlő ökológiai növényvédelme. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 340. p.

Kelemen, P., Takács, F. (2015): A cseresznye piaci helyzete, kilátásai, a termesztés fejlesztési lehetőségei és korlátai. Zöldség-Gyümölcs Piac és Technológia. 2015/március. 33-36. p.

KSH (2018): Gyümölcsösültetvények összeírása, 2017 – végleges adatok. http://www.ksh.hu/agrarcenzusok_ultetvenyek

KSH (2020): https://www.ksh.hu/agrarcenzusok_hosszu_idosorok

Lakatos, T., Dénes, F., Radó, G., Varga, J. (2018): A bogyósok termesztése. Nemzeti Agrárkutatási és Innovációs Központ. Gödöllő. 288. p.

Ledó, F., Apáti, F., Kicska, T., Dorogi, D. (2018): A hazai szamócatermesztés helyzete. Zöldség-Gyümölcs Piac és Technológia. 2018/1. negyedév. 27. p.

Makay, M., Szalay, L. (2018): Igazi kihívások: mandula- és mogyorótermesztés Magyarországon. Agrofórum 29(1): 148-151. p.

Nyéki, J., Soltész, M., Szabó, Z. (2011): Intenzív cseresznyetermesztés. Debreceni Egyetem, AGTC Kutatási és Fejlesztési Intézet, Kecskeméti Főiskola, Kertészeti Főiskolai Kar. 214. p.

Nyéki J., Soltész, M., Szabó, Z. (2012): Minőségi szilvatermesztés. Debreceni Egyetem AGTC Kertészettudományi Intézet. 200. p.

Nyéki, J., Szabó, T., Soltész, M. (2012): Körtefajták vizsgálata génbankokban. Debreceni Egyetem AGTC MÉK Kertészettudományi Intézet. 428. p.

Nyéki, J., Szabó T., Soltész, M. (2016): Meggy – A jövedelmező intenzív termesztés alapjaival. Ékasz Szakmaközi Szervezet és Terméktanács, MKSZ Nonprofit Kft. Újfehértó, NAIK GYKI Újfehértói Kutató Állomása. 425. p.

Palesits, Zs. (2016): Alany- és fajta használat piaci irányai a szilvatermesztésben. Zöldség-Gyümölcs Piac és Technológia. 2016/március. 30-31. p.

Palesits, Zs. (2019): Mogyorószaporítás új módszerekkel. Kertészet és Szőlészet. 68(7): 18-19. p.

Papp, J. (2003): Gyümölcstermesztési alapismeretek. Mezőgazda Kiadó, Budapest. 472. p.

Papp, J. (2004): A gyümölcsök termesztése. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 554. p.

Pénzes, B., Szalay, L. (2003): Kajszi. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 400. p.

Porpáczy, A. (2013): Málnatermesztés. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 163. p.

Radócz, L. (2014): Az európai szelídgesztenye szaporítása, ápolása, védelme. Debreceni Egyetemi Kiadó. Debrecen. 162. p.

Sipos, B. Z. (2010): A fekete bodza termesztése. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 159. p.

Soltész, M. (2014): Magyar gyümölcsfajták. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 523. p.

Surányi, D. (2011): Szilvatermesztésünk társadalmi korlátai. Agrofórum 22(1): 54-58. p.

Szabó, T., Nyéki, J., Soltész, M. (2014): Birs. Újfehértói Gyümölcstermesztési és Szaktanácsadó Nonprofit Közhasznú Kft. 290. p.

Szabó, V. (2016): Az almatermelés hatékonyságának alakulása az intenzitás növelése és a műszaki fejlesztések függvényében. Doktori értékezés. DE MÉK. 144. p.

Szabó, Z. (2010): Tendenciák a világ cseresznyetermesztésében. Zöldség-Gyümölcs Piac és Technológia. 2010/június. 13-14. p.

Szalay, L. (2010): Őszibarack – tudomány és gyakorlat. Agrofórum Extra 33. 30-31. p.

Szalay, L., Timon, B., Gyökös, I. G. (2013): Az őszibarack fajtahasználatának változásai. Agrofórum Extra 48. 22-25. p.

Szalay, L. (2018): Művelési rendszerek korszerű körteültetvényekben. Agrofórum Extra 73. 58-60. p.

Szentiványi, P., Kállay T.-né (2006): Dió. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 204. p.

Szentpéteri, T. (2015): Körteültetvények metszése korszerűen. Agrofórum Extra 58. 58-60. p.

Timon, B. (2000): Őszibarack. Mezőgazda Kiadó. Budapest. 270. p.

Tóth, M. (2014): Magyarország kultúrflórája - Az alma. Agroinform Kiadó. Budapest.

Tóth-Kurmai, V. (2018): A magyar léalma-almasűrítmény termékpálya gazdasági elemzése. Doktori értekezés. DE GTK. 161. p.

Tölli, I. (2017): A hazai köszmétetermesztés helyzete és kilátásai. Agrofórum Extra 68. 30-32. p.

Ujfalussyné, Ö. D., Békefi, Zs. (2017): Mandula, a magyar gyümölcstermesztés elfeledett Csipkerózsikája. Agrofórum Extra 68. 24-26. p.

Zeller, Z. (2015): Nálunk itthon van: becsüljük meg jobban a szelídgesztenyét. Agrofórum Extra 58. 68-73. p.

Internet 1: http://www.dioskonyv.hu/08-12/1.htm

Mellékletek

1. kép: Intenzív almaültetvény jégvédő hálóval

2. kép: A gyümölcs teljes felületén színeződött almafajta, a ’Gala Decarli-Fendeca’

3. kép: Tetszetős, ízletes, varasodás rezisztens almafajta a ’Crimson Crisp’

4. kép: Szabad orsó koronaformájú almaültetvény

5. kép: Karcsú orsó koronaformájú almaültetvény

6. kép: Szuper orsó koronaformájú almaültetvény

7. kép: Kúposodó forma jellemző a karcsú orsó koronára

8. kép: Hengerszerű forma jellemző a szuper orsó koronára

9. kép: A korona alsó részében vízszintes metszlapú csonkot célszerű meghagyni

10-11. kép: Fiatal almafa hajtásválogatás előtt és után

12-13. kép: Almafa részlet nyári metszés előtt és után

14. kép: A korszerű almafajtákra igen nagy virágsűrűség jellemző

15. kép: Centrifugális virágnyílás

16. kép: Mechanikai virágritkítógép

17. kép: Kézi gyümölcsritkítás almaültetvényben

18. kép: Gyepes sorköz művelése almaültetvényben

19. kép: Kalcium hiánytünet almán

20. kép: Fertőzött növényi részek kivonása almaültetvényből

21. kép: Szabad orsó koronájú körtefa

22. kép: A körtefajták jelentős részére jellemző a felfelé törő koronahabitus

23. kép: Körtefák nevelésénél kiemelt fontosságú az elágazások lekötözése

24. kép: Szabálytalan, ágas-bogas, kusza növekedésű a birs

25. kép: „Lapított” tetejű birs bokorfa

26. kép: Törzses birsfa

27. kép: Birs bokorfák

28. kép: Terméssel teljes hosszában berakódott kétéves birs gally

29. kép: Erőteljes a tősarj kép:ződés birsfáknál

30. kép: Szabad orsó koronájú cseresznyefák metszés előtt

31. kép: Szabad orsó koronájú cseresznyefák szüret előtt

32. kép: Karcsú orsó koronájú cseresznyefa

33. kép: Szuper orsó koronájú cseresznye ültetvény metszés nyugalmi időszakban

34. kép: Szuper orsó koronájú cseresznye ültetvény virágzáskor

35. kép: A cseresznyefák nevelésénél nagy jelentősége van az elágazások lekötözésének

36-37. kép: Cseresznyefa nyári metszés előtt és után

38. kép: Korona alatti mikroszórófejes öntözés cseresznye ültetvényben

39. kép: Cseresznyefák esővédő fólia alatt

40. kép: Madárhálóval védett cseresznyeültetvény

41. kép: Sudaras, szórt vázágú koronaformával rendelkező meggyültetvény

42. kép: Meggy szabad orsó korona

43. kép: Meggy karcsú orsó korona

44. kép: A meggyfákra sokszor jellemző az erőteljes kopaszodás

45-46. kép: Meggyfa teljes ifjítás után, illetve a beavatkozást követően 2 évvel

47. kép: Meggyfák rázógépes betakarítása

48. kép: Szilva váza koronaforma

49. kép: Szabad orsó koronájú szilvaültetvény

50. kép: Fiatal szilvafa törzsének lemeszelése

51. kép: A szilvafákra jellemző lehet az erős tősarjkép:ződés

52. kép: Az „összefogdosott”, hamvasságát vesztett szilva kevésbé vevőcsalogató

53. kép: Katlan koronájú őszibarackfa

54. kép: Váza koronájú őszibarack ültetvény

55. kép: Karcsú orsó koronájú őszibarack ültetvény

56. kép: Nagy mennyiségű vízhajtás kép:ződhet a katlan koronán

57. kép: Metszés nélkül az őszibarackfák igen erősen felkopaszodnak

58. kép: Gyümölccsel túlterhelt őszibarack gally

59. kép: Optimális sűrűségre ritkított őszibarack gally

60. kép: Gyümölcsmúmiák sokasága az őszibarackfákon

61. kép: Őszibarackfák lemeszelt törzse

62. kép: Kedvező dombvidéki termőhely a kajszi számára

63. kép: Az új kajszifajtákra jellemző a piros fedőszín-borítottság

64. kép: Természetes gömb kajszi korona

65. kép: Fiatal váza koronájú kajszifa

66. kép: Kompakt váza koronájú kajsziültetvény

67. kép: Kajszi karcsú orsó korona

68. kép: A később virágzó hosszú vesszők megléte növeli a kajszi termésbiztonságát

69-70. kép: Kajszifa nyári metszés előtt és után

71. kép: Gyümölccsel túlterhelt kajszifa elveszíti az alakját

72. kép: A kajszifák hirtelen pusztulása jelentős kockázati tényező

73. kép: A tavaszi fagyok jelentős károkat okozhatnak a diónak

74. kép: A magyar diófajták héja tetszetős, világos színű, egyenletes felületű

75. kép: Természetes gömb diókorona lombos állapotban

76. kép: Természetes gömb koronájú dióültetvény

77. kép: Fiatal sudaras dió koronaforma

78. kép: Gépi síkfal metszéssel végzett vágás, valamint annak növekedési reakciója

79. kép: Februárban virágzó mogyoró bokor

80. kép: Törzses vázkaros koronájú bodzaültetvény metszés után

81. kép: Törzses vázkaros koronájú bodzafa

82. kép: Szálvesszős metszésmód bodzán

83. kép: Szamóca frigó palánta

84. kép: Egysoros művelési rendszerű szamócaültetvény

85. kép: Szélessoros művelési rendszerű szamócaültetvény

86. kép: A szamóca ültetvény sora fekete fóliával, sorköze szalmával takart

87. kép: Sövényművelésű málnaültetvény telepítés után

88. kép: Termőkorú sövényművelésű málnaültetvény

89. kép: Málnaültetvény fóliaborítás alatt

90. kép: Termőkorú málnaültetvény hálós támrendszerrel fóliaborítás alatt

91. kép: A málnát az értékesítésre használt műanyag tálkába szüretelik

92. kép: A málnagöngyölegek azonos tömegre való egalizálása

93. kép: Kordonrendszerű ribiszkeültetvény

94. kép: Köszméte szaporításához használt aranyribiszke (Ribus aureum) állomány

95. kép: Aranyribiszke alanyba beoltott köszméte nemes

96. kép: Törzses köszméte oltványok kitermelése

97. kép: Osztályozott törzses köszméte fácskák

98. kép: Termőkorú törzses köszméte oltvány